Сергій МАЗЛАХ і Василь ШАХРАЙ
ДО ХВИЛІ. ЩО ДІЄТЬСЯ НА УКРАЇНІ І З УКРАЇНОЮ
Саратов, 1919

Зміст

1.  Pro domo nostra
2.  Війна і революція
3.  Дві доби революції
4.  Росія й Україна на тлі світових подій
5.  Стратегічний   плян   відродження   єдиної   і неділимої   Росії
6.  Скоропадський і Денікін
7.  Директорія
8.  Тимчасовий Робітничо-Селянський Уряд України
9.  Окупанти
10.  Тенденція українського руху: самостійна Україна
11.  Революція в Австрії. Галичина
12.  Чи можлива незалежна від Росії Україна?
13.  Як пишуть історію?
14.  Український національний рух на тлі сучасного капіалістично-імперіялістичното господарства
15.  Єдність чи самостійність? Дві політики
16.  Союз пролетаріяту з  дрібною  буржуазією проти світового імперіялізму
17.  Столипінщина
18.  Українська  комуністична  партія  (більшовиків)
19.  Ми — «націоналісти». Ми — «шовіністи»
20. Запитання   т.   Леніну.

1. Pro domo nostra

Краще пізно, ніж: ніколи — каже відоме російське прислів'я. Пам'ятаючи се, ми і наважуємося звернутися до робітництва і селянства Росії й України з своїм словом. Ми робимо се не тому, що вважаемо себе за дуже освічених людей, які можуть навчати других. Навпаки, ми вважаємо себе за звичайних людей. Але зараз ми переживаємо одну з якнайвідповідальніших хвиль у велетенській боротьбі праці і капіталу, старого, буржуазного, збудованого на примусі і пригнобленні суспільства, — з новим суспільством, суспільством міжнародної солідарности працюючих, суспільством вільної сім'ї вільних народів, суспільством соціалістичним. Кожний член повинен дати свою крихту допомоги, які б не були малі його сили, чим тільки він може, як тільки він собі розуміє й уявляє сю величезну хвилю. Ми твердо переконані, що сучасна хвиля, яку ми переживаємо, є лише одним із тих кілець у ланцюзі велетенських битв людности за своє визволення з пут капіталізму й імперіялізму сучасної доби, що за сією хвилею йдуть нові, коли напруженість і трагічність сієї боротьби набере ще не виданого розміру. І в залежності від того, яким шляхом підуть події зараз, буде передрішений і дальший розвиток подій. Події мають свою логіку, яка майже раз-у-раз переважає людську логіку. У революційні часи дійсна природа суспільства, окремих його кляс, груп, осіб виявляється з непереможною яскравістю, і так звана «історична необхідність» також перестає бути лише результатом досліду історичних подій, а набирає наочности буденного, повсякчасного факту, відомого кожному обивателеві. Але ми також; знаємо, що ся «історична необхідність» складається яко результат людських особистих, групових, клясових воль, і якщо яка ідея, думка поширюється в масах людей, захоплює, визначає волю більшої чи меншої маси людей, вона стає тим самим одним з факторів, що визначають напрямок «історичної необхідности». Історія є продуктом масового діяння, а не «великих осіб», «героїв», і виковується вона в повсякчасній і щоденній боротьбі за власні інтереси мас, а не в палацах, міністерських кабінетах, сальон-вагонах главковерхів і т. д. Історія знає приклади, коли звичайні люди, котрі ніколи не думали й не гадали відкривати Америки й ощасливлювати людство, уміли висловити думку, що «літала в повітрі», намацати пульс історичної хвилі, — і вони «ставали капралами», їх думки ставали фактором істеричного життя. «Стати капралами» ми не намагаємося, але якби напг скромний голос знайшов відгук у масах, щоб можна було хоч трохи звернуть історію на бажаний для нас шлях, — ми були б задоволені: наша праця не згинула б задарма.

Ми осмілюємося звернутися до робітництва і селянства  України і Росії ще й тому,  що нам довелося на власні очі бачити розвиток подій на Україні під час революції, брати власними невеликими с;:лами участь у сих подіях, — і той історичний досвід, що ми придбали за сі часи, мусить бути, на нашу думку, використаний не тільки для нашого особистого вжитку», а стати в допомозі всім, хто бореться за щастя і долю живих людей, кому доля України і доля Росії не є чимось «абстрактним», кому доля України і доля Росії «спать не дає усю ніч».

А ми любимо Росію і Україну, любимо так, як люблять свою матір, — щастя і доля Росії й України є нашим щастям, нашою долею. В них ми любимо всю людність. Нова Росія і нова Україна — дві рівноправні сестри, дві вільні країни, дві незалежні, самостійні і в той же час об'єднані спільними інтересами, пошаною чемности одна до одної, — ось до чого ми прагнемо, ось чим боліємо ми, ось до чого закликаємо ми, ось що дає нам виправдання в тому, що ми насмілилися звернути увагу робітників і селян до своїх думок, до своїх «ума холодных наблюдений и сердца горестных замет».

Краще пізно, ніж ніколи. А що пізно, то вина лежить не тільки на нас, а й на тому, що волею історичних судеб нам доводиться жити в більш-менш «прекрасному далекому», куди звістки доходять пізно і не дуже повно, так що орієнтуватися у свій час трудно.

Ми зробили, як уміли. Хай хто може, зробить краще!

2. Війна і революція

Минають дні, минають ночі, 
А Україна знай горить…

Горить не одна Україна. Горить весь світ. Горить уже п'ятий рік. Спалахнулий у 1914 році світовий пожар не виданої в історії людства війни перетворюється в новий революційний пожар. У відповідь на імперіалістичну війну на користь «своїх» і «чужих» капіталістів, поміщиків, банкірів, війну за нові ринки, за новий поділ світу, за переділ «малих пригнічених народностей», — розгоряється й поширюється революційний пожар, який «очищає», випалює все, що залишилося після руїни 1914—1918 років, перетворює на попіл труп старого буржуазного суспільства.

Україна має нещастя посідати місце поруч з країнами, як Бельгія, Польща, Сербія, Вірменія й ін., де відбувалися криваві події сучасної війни, де вирішувалися питання світових хижаків. За честь бути свідком і ареною світових подій, стояти «на аванпості» світового руху Україна дорого заплатила кров'ю і працею своїх синів. І платити ще доведеться, — про це вже подбає новий світовий переможець, новий гегемон імперіалістичної буржуазії, апостол «самовизначення малих народів», президент Північно-Американських Сполучених Штатів Вудро Вілсон.

Світова війна і світова революція — ось два наочні факти сучасності переживаної доби.

Війна і революція є кризою суспільства, громадянської спільноти.

«Всяка криза відкидає умовне, зриває зовнішню шкаралупу, шпурляє віджиле, розкриває більш глибокі пружини і сили».

Що розкрила криза переживаної доби? Світова війна розкрила наочно протиріччя сучасного буржуазного, капіталістичного, імперіалістичного суспільства. Збудоване на відокремленні засобів продукції й обміну — землі, фабрик, заводів, залізниць і т.д. — від продуцентів; на приватній власності на засоби і знаряддя продукції й обміну й експропріяції та пролетаризації широких працюючих мас; на протиставленні мертвих речей, продуктів людської праці, живому продуцентові, робітничій силі, яко капітал і праця; суспільство, де рушійною силою суспільної продукції і соціального життя є не задоволення людських, громадських потреб, а безупинна жадоба наживи, прибутку, баришу; суспільство, яке в кожній придбаній чи завойованій країні або галузі громадської продукції знаходить лише нову межу і тим лише роз'ятрює пекуче бажання все забрати собі, все загарбать, все прибрати до рук, — се суспільство виробило, такі велетенські продукційні сили, котрі можуть за короткий час залити світ своїми продуктами і капіталами, і в той же час не здатне задовольнити потреб своєї маси населення, щоб позбавити його небезпеки і жаху голоду, холоду, злиднів, хвороб. Світ поділений мілс окремими світовими хижаками, «великими» державами, в той час як кожній з них потрібен цілий світ. Продукційні сили не можуть лишатися даремно лежати, капітали повинні будь-якою ціною знайти собі поле прикладання, капітал повинен давати бариш, а до всього іншого нам — нема діла.

Vivat profitum, pereat mundus! Après nous le déluge! Хай живе бариш, хай згине світ! Після нас хоч потоп!

«Війна є продовженням політики іншими засобами». Се крилате висловлення німецького імперіяліста Клявзевіца розкриває дійсний зміст цілей сучасної імперіялістичної війни. Війна мусила зробити те, чого не можна було досягнути «мирною» конкуренцією, «мирними» договорами, таможенною (митною) політикою і т.д.

Війна вийшла з нетрів сучасного суспільства з необхідністю природного закону, — і тому то ніяк не знайдуть, хто викликав війну, хто винен у ній.

Винним є сучасний склад громадянства, суспільности.

Війна, далі, наочно довела і свою нездатність вирішити ті питання, які вона мусила розв'язати. Вона повинна була усунути протиріччя між велетенськими продукційними силами суспільства і його суспільними стосунками, збудованими на власності, на експлуатації живої робочої сили капіталом, на невситимій жадобі нових ринків і баришів.

Війна не тільки не усунула сього протиріччя, але поглибила його, довела суспільство до провалля загальних злиднів, здичавіння, до загибелі. Щоб не згинути, суспільство напружує свої сили в іншому напрямкові, хапається вирішити «іншими засобами» питання, котре не здатна вирішити війна.
Революція є продовженням попередньої політики і війни, лише «іншими засобами».

Подібно до римських 'аристократів, котрі обжиралися тонкою і хорошою їжею, потім ішли й блювали, щоб можна було знов розпочати обжерливу їжу, — так і попередня політика і війна гадали усунути протиріччя між: складом суспільних стосунків і власними продукційними силами шляхом поділу і переділу «за справедливістю» або за принципом: «Хто програв, платить!» — «вільних» земель і народів, шляхом безоглядної розтрати і руйнування людської праці, вироблених продуктів і продукційних сил.

Революція є спробою завоювання сих продукційних сил на задоволення людських потреб, на поліпшення життя працюючих мас, на усунення протиріч між: капіталом і працею шляхом знищення капіталу.

Революція — се війна старому суспільству за нове суспільство, соціялістичне, — на противагу імперіялістичній війні в межах старого капіталістичного суспільства і за продовження життєздатности капіталістичного суспільства.

Війна між імперіалістами різних націй породила революцію, війну пролетаріату і селянства проти всіх імперіалістів: «своїх» і «чужих».

І чим далі, тим більше зникає боротьба між імперіалістами і зростає в силі революційна боротьба широких працюючих мас з пролетаріатом на чолі проти імперіалістів усіх мастей. На зміну імперіалістичній війні прийшла громадянська війна.

Ось основні факти сучасности.

3. Дві доби революції

Російська революція в березні 1917 року є «критичним» пунктом перетворення імперіалістичної війни на соціальну революцію, на громадянську війну.

До листопада 1918 року російська революція була лише одиноким огнищем, островом між імперіалістичними держаками, серед бурхливого мора імперіалістичної війни. Вона відбувалася на тлі світової ворожнечі двох імперіалістичних таборів: англо-франко-італо-американської згоди (Антанта) і почвірного союзу Центральних держав на чолі з Германією.

Починаючи з жовтня-листопада 1918 року, міжнародна ситуація змінюється у двох напрямках. З одного боку, Германія на західньому фронті була розгромлена Антантою, що викликало революційний рух у Германії, і цитаделя центральноевропейського імперіалізму рухнула під натиском революційної хвилі. Російська революція перестала бути самотнім островом і знайшла собі спільника в революційній Германії. З другого боку, сей розгром німецького імперіалізму і революція в Германії знищили два імперіалістичні табори і лишили один тільки, до якого з кожною годиною, з кожним днем приєднуються уламки розбитого російського, німецького, австрійського імперіалізму.

Тоді самотня революція мусила відстоювати себе проти хижацьких замірів обох імперіалістичних таборів, які невтралізували один одного і тим ставали в допомозі революційній Росії.

Тепер революційна хвиля перекинулася на полудневий схід і в Центральну Европу. Але революційна боротьба в них ще не скінчилася перемогою пролетаріяту, і тому сподіватися від них прямої допомоги не можна, навпаки, їм самим потрібна допомога і проти «своєї» імперіалістичної буржуазії і проти англо-американського капіталу. І в той же час уже не можна «лавірувати», використовуючи ворожнечу імперіялістів, спираючись то на одного, то на другого, бо зараз є лише один табір імперіялістів.

Тоді кожна імперіялістична група напружувала свої сили для перемоги свого ворога, вважаючи революцію лише результатом воєнного розгрому. Переможна Германія навіть «прихильно» ставилася до російської революції не тільки тому, що революція виводила Росію з лав ворогів Германії, а й тому, що вона переманювала на себе частину сил і уваги Антанти. Імперіялісти Германії, захопивши добрий кусень бувшої Російської імперії, про який їм не ввижалося навіть ві сні, — нічого не мали проти того, щоб встановити «добросусідські» стосунки з Росією, пограти з нею, як грає ситий кіт з мишею, будучи певним, що миша не втече.

Тепер переможцем і гегемоном в імперіялістичному таборі явилася Антанта, на чолі якої стала нова країна, Сполучені Штати Північної Америки. Ся країна визначалася за останні часи, поруч з Германією, прудким і буйним розвитком капіталізму. Рядом з старими капіталістичними державами, Англією і Францією, буйний розвиток котрих припадає на першу половину минулого XIX століття, котрі споживали в останні часи те, що нажили в попередні часи, котрі вживали старі методи продукції й організації господарства, де енергія, ініціятива і невпинний рух уперед поступалися перед рутиною, шабльоном, «дідівськими» способами, механізацією праці за раз заведеним способом, — поряд з ними країни молодої капіталістичної культури, Америка і Германія, повинні були ще «завоювати собі місце під сонцем», і тому вони мусили напружувати всі свої сили, використовувати якнайкраще людську енерґію і багатства своєї країни, вживати якнайліпших методів продукції, нові машини і т.д., підтримувати дух ініціятиви і винахідництва, виробляти дешеві й гарні товари, дбати про якнайзручнішу й найкориснішу організацію господарства. Франції й Англії треба було пережити майже рік війни, щоб стати нарівні з Германією у висоті своєї техніки.

Германія не витримала страшенного напруженая і впала. Але Сполучені Штати такого напруження не знали. Навпаки, перші три роки війни вони користувалися з неї, докінчували організацію своїх господарських і військових сил, могли робити все поволі, бо майже всі їх конкуренти були втягнені в війну. Мало того, Сполучені Штати опинишся в стані tertius gaudens — третього радіючого, котрий грів руки коло чужої біди, ловив рибку у скаламученій воді, стриг обидва ворожі табори. Відомо всім, що Сполучені Штати були глитаєм і поставником і Антанти, і почвірного союзу Центральних держав. Се дало їм можливість скінчити свою організацію господарства і приготуватися до війни, закріпити за собою всю Америку, провести в життя домагання «Америка для американців», себто для американського капіталу, нажитися на замовленнях і позиках воюючих і не воюючих держав. Сполучені Штати буквально загрібали жар чужими руками. Потоки кров й в Европі й Азії перекочувалися через Атлантійський океан блискучим і дзвінким струмом золотих монет.

І в той момент, коли обидва воюючі табори були напіввиснажені, Сполучені Штати виступили збройною рукою, щоб бути «миротворцем» не тільки шляхом «посланій» свого первоапостольного й препрославленого «мироносця» президента Вудро Вілсона, а й на ділі, яко переможець на полі брані. І Сполучені Штати вибрали дуже влучний момент, коли саме Германія осягла найвищої точки своєї моці і коли сили Антанти і Германії були майже урівноважені, а обидва табори уже були настільки виснажені, що досить було навіть невеликої сили, щоб терези схилися або на той, або на другий бік. Стати на бік Германії означало для Штатів закріпити гегемонію Германії в Европі, утворити власними руками якнайсильнішого конкурента, з котрим незабаром Америка мусила б вступити в одверту і «мирну» і «воєнну» боротьбу. Навпаки, Франція й Англія були не такими страшними, і становище їх було таке, що з виступом на їх боці Сполучених Штатів їхня перемога означала б фактично перемогу Америки.

І дійсно, ми бачили, що досить було з початку незначної воєнної перемоги Антанти, і Германія покотилася б, мов сніг з гори, що свідчить не про силу воєнної перемоги, а про силу виснаження Германії. Ми далі були свідками телеграфного діялогу між розбитою Германією і переможною Америкою. Про перемир'я і про мир зговорювалися Берлін і Нью-Йорк, про Париж і Лондон, як і про Відень, не чути було.

Зараз Сполучені Штати перебувають в аналогічному стані, як Германія на початку сього року, — але в далеко кращому. За винятком хіба Японії, всі «великі» держави лежать цілком виснажені, зруйновані й знесилені, у той час коли Сполучені Штати лише встигли розвернути свої сили й свою міць. За винятком тієї ж таки Японії, всі «великі» держави налякані примарою революційної зарази комунізму. Примара комунізму убралася в плоть і кров російської, австрійської, германської революції. Усі сили старої Европи — Мілюкови, Родзянки, Денікіни, Карли, Вільгельми, Гінденбурґи, Ллойд-Джорджі, Пуанкаре, Клемансо і tuti quanti, — страшенно перелякані сією примарою, готові кинутися в обійми хоч до самото чорта, не те що до "миротворчого" Вудро Вілсона. І Вудро Вілсон один керує всіма справами, один узяв на себе ролю світового жандарма і ката світової революції.

Вчорашній «революціонер» і «визволитель» усіх пригнічених і пригноблених народів, він вступає в зруйновану й сплюндровану Европу, щоб закріпити за американським капіталом і надалі можливість диктувати свою волю європейським народам. Революція з'єднала круг нього чорну зграю «обиженных» революцією імперіялістів різних мастей, учорашніх ворогів. Всіх з'єднала, всіх зібрала в «невеличку, але чесну» кумпанію ненависть до пролетаріяту. Честь, сором, любов до батьківщини — все, чим пишалася й хвалилася ще вчора вся ця братія, все забула і продала за те, аби вернути собі свої клясові позиції, свої «гнізда», свої фабрики, заводи, акції, ренту...

Російська чорносотенно-кадетська братія в першу добу кидалася то на бік Антанти, то на бік Германії. Тисячі думок, тисячі гадок носилося у неї в голові, все шукала відповідної «орієнтації». Нічого певного досягти тоді вона не могла, крім дискредитації власних заходів. Тепер у неї одна думка, одна воля, одна орієнтація, одна точка прикладання сил — мудрий і добрий американський дядя Вудро Вілсон.

Австрійська і германська імперіалістична буржуазія була позбавлена мук російської чорносотенної братії, їй історія не дала «вибору», перед нею був лише один центр, — і германська й австрійська імперіялістична буржуазія безоглядно кинулася в обійми учорашніх ворогів, аби тільки одержати допомогу проти своїх «збунтованих рабів», проти власної революції. Гамлетизувати їй було ніколи.

Так круг апостола «нового світу» Вудро Вілсона зібралася всіляка імперіялістична братія, з'єднана страшенною ненавистю до революції, до примари комунізму. Вудро Вілсон має вірних «не за страх, а за совість» слуг і не має зараз суперників, окрім хіба Японії. У нього є всі дані — і матеріяльні й моральні, — щоб дійсно стати світовим жандармом і світовим катом світової революції.

4. Росія й Україна на тлі світових подій

Англо-французька імперіялістична буржуазія зустріла російську революцію в березні 1917 року дуже вороже. Вона боялася, і цілком справедливо, позбутися такого багатого поставника «гарматного м'яса» і такого багатого ринку для своїх капіталів і товарів, якою була царська Росія. Дійна корова для французьких банкірів до війни, знесилена і оплутана кругом боргами під час війни, царська Росія після війни повинна була стати для більш розвинених імперіялістичних держав другою Туреччиною, другою «хворою людиною», котра раз-у-раз трималася б у хронічно хворобливому стані, щоб потім коштом «самовизначення» її окремих земель, концесіями і т.д. можна було зводити свої рахунки. Революція поховала сі надії під руїнами царату. Що ж дивного, що «благородні союзники» ] гадючим шипінням зустріли російську революцію!

Інакше зустріла революцію імперіялістична Германія. Для останньої революція означала вихід одного з найсильніших ворогів з війни, з табору ворогів, і таким чином давала впевненість, що перемога Германії на всіх фронтах незабаром скінчиться повним закріпленням її пануючого стану в Европі. Революційна Росія досить буде зайнята своїми внутрішніми справами, їй буде не до війни, не до Германії. Мало того. Розгромлена Германією, Росія мусить підписати мир, який продиктує Германія. Крім того, Росія повинна відтягти на себе частину сил своїх «союзників», котрі не задумаються послати свої карні загони, щоб «провчити» Росію за «зраду» і примусити її продовжувати війну. І сподівання Германії були цілком виправдані. Навіть більше того, дійсність перейшла всяку міру імперіялістичних фантазерів.

Германія здобула у себе на сході таку територію, яка перебільшувала саму Германію. Вона примусила платити контрибуцію. Вона зайняла позицію, яка давала їй можливість кожної хвилини знову піти війною і взяти в Росії, що їй потрібне. Вона забезпечила недоторканість своїх інтересів з боку соціяльно-економічних заходів уряду Совітської Росії. Задушити Совітську Росію було не в її інтересі. Навпаки, вона сподівалася, що се вона ще встигне зробити, а тим часом їй вартісне існування Совітської Росії, яко буфера проти Антанти.

Антанта, -- коли спроба примусити Росію вести війну через Керенського скінчилася розгромом армії після наступу 18 червня, — кинулася було після революції в жовтні підтримувати різні контрреволюційні гнізда в Росії, потім, коли мирові переговори в Бересті скінчилися нічим, намацувала, чи не піде на війну з Германією більшовицький уряд, щоб нарешті стати твердою ногою на шлях підтримки російської кадетсько-меншовицько-есерівської контрреволюції. Напад на Мурман і Архангельськ, інспірація сибірського уряду, чехословацька авантура - - довгою низкою потяглися один за дру-грім факти «дружньої допомоги союзників».

Щодо України, то її роля на міжнародній арені починається з грудня 1917 — січня 1918 року, коли Центральна Рада, а потім Центральний Виконавчий Комітет Всеукраїнських Совітів вислали свої делегації у Берестя Литовське на мирові переговори. Німецький уряд скоро зрозумів, як гарно він може використати великодержавні наміри Центральної Ради, в. якій пригоді може стати йому боротьба між Ц. Радою, з одного боку, і ЦВК Совітів України і Совнаркому - з другого. І дійсно його сподівання не були зайві. Бо в той час, коли в результаті довгих переговорів з російською делегацією прийшли до дивовижного стану: ні мир, ні війна! — згубивши в ході переговорів весь фльор «демократичних бажань» Германії і викликавши широкий робітничий рух в Австрії й Германії з-за виступу генерала Гофмана, --в той саме час делеґація Ц. Ради підписала мирний договір, і значить, німецький уряд міг повернути додому хоч з якимнебудь «клаптем паперу», а незабаром та ж делеґація Ц. Ради запросила допомоги проти більшовиків, освятивши політично таким чином збройний напад на Росію й окупацію України.

Німецький уряд якнайліпше використав національну ворожнечу між: Україною і Росією, і подібно до того, як він «терпів» Совітську Росію яко буфер на деякий час, так він не тільки «терпів», а й «підтримував» «самостійність» України.

Відношення Антанти до України було аналогічним її відношенню до Совітської Росії. До революції в жовтні 1917 року союзники цілком вороже ставилися до українського національного руху, бо він, націоналізуючи війська, порушував фронт. Після жовтневої революції Антанта спробувала опертися на Ц. Раду проти більшовиків, сподіваючися, що Ц. Рада буде продовжувати війну. «Мій уряд доручає мені запевнити вас у своєму щирому відношенні, — він буде з усією силою підтримувати уряд український в його завданнях, які він собі поставив, а саме: бути дійсним урядом, підтримувати лад і боротися з центральними державами, ворогами демократії і гуманности, — писав представник Англії Б'аге. Але незабаром виявилося, що сі надії, сподівання зайві, — і союзники після того твердо і рішуче займають позицію, ворожу до України, як і до Совітської Росії. Тільки Україна лежала далеко від їх шляхів,, прямо і безпосередньо вони дістатися до неї не могли.

Не можна не зазначити схожих рис у відношенні обох імперіялістичних таборів і до України, і до Совітської Росії. І ті й другі однаково нічого б не мали і проти Совітської - чи будь-якої Росії, і проти самостійної України. Аби тільки йшли обидві на налигачі імпєріялістичної буржуазії. Об'єктивні умови склалися так, що використовувати і ту й другу для своїх егоїстичних інтересів могла лише Германія, і яко країни, поставники різних матеріялів, і яко країни-буфери проти Антанти. Антанта, навпаки, нічого не вигравала, а згубила багато. Звідси ворожість і до Совітської Росії, і до самостійної України.

Так було тоді, під час першої доби.

Зовсім інший стан і України, і Росії в добу, що ми переживаємо, другу добу, з жовтня-листопада 1918 року.

І Совітська Росія, і самостійна Україна опинилися в іншому стані, зустрічають інше відношення з боку імперіялістін Германії й Антанти. Власне змінилося відношення лише імперіялістів Германії.

Коли Германія за якийнебудь місяць загубила всі свої завоювання на заході, мусила піти на всі умови миру Антанти, аби тільки мати змогу задушити в себе дома революцію, — вони стали оцінювати і ставитися зовсім по-іншому до Совітської Росії і до самостійности  України. Власним досвідом вони переконалися, що жарти з Совітською Росією кепські. "Отрута" більшовизму загрожує затопити всю Европу. Треба знищити її, — але пізно. Імперіялісти Германії пальцем кивнути не сміють без дозволу Вудро Вілсона. І вони ласкаво просять дозволу у апостола визволення народів взяти і їм участь в  удушенні Совітської Росії, а задушити її трєба обов'язково, — запевняють вони Вілсона. Вудро Вілсон знає се добре і без них.  Що ж до підтимання самостійности України, то се питання зовсім зайве, бо імперіялістичній Германії самій «не до жиру — быть бы живу».

У попередній главі ми бачили, як з'єдналися всі бувші і покищо сущі імперіялістичні ватажки круг Вілсона, яка одностайність панує в них щодо революції взагалі. Совітської Росії і самостійної України зокрема. І ся одностайність зразу виявилася, фронт вирівнявся.

Віднині є лише один імперіалістичний центр. І віднині є лише одна політика імперіялістичної інтернаціональної буржуазії щодо Совітської Росії і самостійної України.

Ватажок так званої «добровольчої армії», армії безробітного офіцерства і маминих синків, ген. Денікін, на засіданні краєвої Ради в Катеринодарі оголосив умови згоди з Антантою. Антанта буде підтримувати лише «добровольчу армію» і ті групи російської контрреволюції, які стоять за відродження єдиної і неділимої Росії. На майбутню мирову конференцію будуть допущені також лише захистники відродження єдиної і неділимої Росії, і ні в якому разі не будуть допущені і ті новоутворення на місці бувшої Російської імперії, які не стоять на точці погляду «єдиної і неділимої». А з сих новоутворень першою є Україна.

Ся заява Денікіна цілком погоджується і з тою відповіддю, котру одержав представник України в Болгарії від уряду Сполучених Штатів на запитання: чи будуть допущені на майбутню мирову конференцію представники України? «Уряд Вілсона бажає бачити на конференції представника єдиної і неділимої Росії». — була коротка відповідь.

Словом, все ясне. Нема нічого не договореного, не виясненого.

Знищити Совітську Росію і самостійну Україну і відродити єдину і неділиму Росію.

Ясно, як апельсин.

5. Стратегічний плян відродження єдиної і неділимої Росії

Здійснити своє бажання: знищити Совітську Росію і самостійну Україну і відродити «єдину і неділиму» Росію — можна лише окупувавши Росію й Україну.

Досвід революції з жовтня 1917 року за рік наочно показав, що відродити єдину і неділиму Росію чорносотенно-монархічно-октябристсько-кадетсько-есерівська російська контрреволюція власними силами не може. Скрізь, де вона лише існує, чи на півночі: на Мурмані і в Архангельську; чи на сході: на Уралі і в Сибіру; чи на півдні: на Дону, Кубані, Україні; чи на заході: на окупованих німцями землях Литві, Польщі і т.д. — скрізь вона держиться лише за допомогою багнетів чужоземного війська.

Але вистачає тільки піти сьому військові, як російські контрреволюціонери зникають, — мов корова язиком злизує.

Значить, щоб виконати поставлену собі задачу, російські контрреволюціонери купно з Антантою повинні окупувати всю Росію, встановити «лад та спокій» на кістках сотень тисяч робітників, і селян, вибити, з дурної голови більшовицькі й самостійницькі ідеї, встановити свою диктатуру.

Практика прожитого року показала, що північ і схід Росії, Мурман і Сибір, не годяться, щоб бути вихідними стратегічними пунктами сієї окупації. Для сього потрібно багато часу, цілі роки, — а тут важливо зробити негайно, щоб не згубити відповідного моменту і не спізнитися.

Захід Европи і Балтицьке море більше пригодні служити сій меті. Але й вони вимагають багато часу. Треба попереду задушити революцію в Германії, щоб забезпечити собі тил. А хто його знає, скільки часу для сього буде потрібно.

Найкращим стратегічним пунктом являється південь, Чорне море, — Україна, Дін, Кубань. Звідси можна скоро розпочати наступ на північний схід, на Оренбурґ, щоб з'єднатися з Сибіром, Уралом, а далі подати руку і до Архангельську.

З України можна повести наступ на Білу Русь, Литву, до Балтицького моря. Таким чином Москва і Берлін з Віднем будуть розрізнені, кожний буде обгорнений кільцем окупаційних військ, котрі будуть стягуватися й звужуватися, поки революція в тій і в другій країні не задихнеться.

Таким чином Україна, за намірами імперіалістів, має стати стратегічним пунктом розгортання контрреволюційної кампанії, котра приведе до загибелі й Україну.

Таким чином Україна і Совітська Росія зв'язуються спільними інтересами не тільки боротьби з спільним ворогом, імперіялістичною буржуазією, а й особистим інтересом — розірвати хитрий і мудрий плян удушення тої й другої за допомогою одна одної.

Тому то аналіза тих сил, що борються зараз на Україні, набирає великого значення для урозуміння не тільки становища України, її стосунків до Совітської Росії, а може подати деякі вказівки щодо політики Совітської Росії відносно України.

6. Скоропадський  і  Денікін

Остання звістка з України: ясновельможний пан гетьман Скоропадський зрікся гетьманства і сховався невідомо де. Sic transit gloria mundi! Такою химерною є слава сього світу!

Але за останні сім місяців ми так звикли до сієї кумедної фігури, що так легко з ним розійтися не можемо, тим паче, що з ним ще не зникають ті сили, які його висунули на історичну сцену, і тому, що зрозуміти сучасний стан контрреволюційного «єдиного і неділимого» стану не можна без Скоропадського.

Та ж звістка сповіщає, що на російсько-чорносотенному обрії стала постать другого царського генерала, Денікіна, який стоїть на чолі «добровольчої армії». Не треба бути пророком, щоб сказати, що ген. Денікін займе у найближчі часи таку ж саму увагу, як і Скоропадський.

Генерали Скоропадський і Денікін є двома гієрогліфами, котрі тим відрізняються від гієрогліфів єгипетських, що їх і неграмотний розбере.

Ген. Скоропадський — учорашнє, ген. Денікін — сьогоднішнє російської й світової контрреволюції на Україні.

Коли російська чорносотенно-монархічно-октябристсько-кадетеcька контрреволюція була розбита в в центрі Росії й усунена була на околиці бувшої Російської імперії (жовтень 1917 — березень 1918), коли надії на скору і достатню допомогу від Антанти для відродження «єдиної і неділимої» Росії захиталися, — бо Антанта була зайнята війною з Германією і могла послати лише невеликі сили, аби тільки не погасити зовсім вогнища контрреволюції на околицях: на півночі (Мурман і Архангельськ), на сході (Сибір і Урал), на півдні (Дін, Кубань); коли німецьке військо на Україні, закликане Центральною Радою, встановляло огнем і мечем «лад та спокій» і своїми багнетами, яко акушерськими інструментами, допомогли народженню ясновельможного пана гетьмана, бувшого царського генерала й отамана вільного козацтва Центральної Ради — Скоропадського; і коли Мілюкови, Родзянки, Лизогуби, Шульгіни побачили й почули, що в синьому жупані, в широких червоних штанях, шириною з Чорне море — б'ється істинно руське серце, що гетьманська булава — це звичайнісінька істинно руська, своя, рідна «дубинка», — тоді схвилювалося Чорне море російських «патріотів». Дві душі постали в них: одна прагнула неба вірности своїй першій любові до: «благородних союзників»; друга тяглася до грішної землі учорашніх «ворогів Росії і всієї людности», «варварів сучасної культури», Центральних держав. Розколовся тоді контрреволюційний табір на дві половини: одна залишилася на місці, на грудях «благородної Антанти», а друга, сперва крадькома, через віконце, а потім і одверто потягла до нової любови. Але обидві половини сього табору зоставалися одностайними щодо мети: відродження єдиної і неділимої Росії.

«Сам» ярий німцежер, палкий укоханець Антанти, «патріот» раг ехсеllence кадетський златоуст і ватажок Мілюков прилетів на Україну до Скоропадського, а звідти прямо до Берліну, тільки не в «за- пльомбованому вагоні», а в сальон-вагоні.

Кадетська Самантянина хотіла пригорнути до себе берлінського Давида, але Давин «не позна ю», не тому, що був безсилий, як то було з біблейським Давидом, а тому, що в нього були ще кращі і кров його гріла й так.

Відроджувати «єдину і неділиму» було тоді не в інтересі Вільгельмів, Гінденбурґів, Айхгорнів, і кадетська Мädchen für alles піймала облизня.

Тоді то й вилилися чудесні речі його однодумця й товариша по нещастю ясновельможного пана гетьмана Скоропадського.

«Перше я був під сильним гіпнозом імперії. Правда! Це було так гарно!.. І здавалося таким міцним... Але тепер треба звикнути до думки: Україна може бути тільки самостійною. (Бідна Україна!). Повірте, іншого виходу нема»).

Так через два з половиною місяці сидіння на гетьманстві «самостійної» України ясновельможний пан гетьман дійшов до сумного висновку: «Україна може бути тільки самостійною!» «Тепер іншого виходу нема!» Так «самостійний» гетьман став самостійником!

Але другі його однодумці не були такими легкодухими і не кидали надії привернути до себе Берлін.
Під захистом німецьких багнетів і «самостійного» самостійника вони розпочали організовану підготовну роботу. Почалися численні з'їзди монархістів, кадетів, думців (членів державних дум), утворювалися організації, відкривалися бюра для запису в «астраханські» полки, в «добровольчу» армію, молебні о «здравії й благоденстві!» і о «упокоєнії» і т.д. і т. п.

І союзницькі» і «німецькі» самаритяни працювали щиро і поруч.

«Самостійний» гетьман опирався на німецькі багнети. Власної збройної сили він не мав. Невеличка купка «гайдамаків» і більш численна «добровольча армія» — ось збройна сила його. Але «добровольча армія» додержувала більш «союзницької» орієнтації і тягла до Дону і Кубані.

Так сталося, що коли імперіялістична Германія рухнула і німецькі багнети стали непевними; щоб сидіти на них, за «самостійною» фігурою Скоропадського, на місці Келлерів і Муммів, стала фігура вірного лицаря, «без страха и упрека», своєї прекрасної Дульцінеї-Антанти — ген. Денікіна.

Ясновельможний гетьман сіпнув було на бік Антанти. «Самостійний» кабінет міністрів одержав відставку, і склав.ся новий, котрий першим пунктом своєї програми поставив: «Праця над відродженням єдиної Росії на федеративних началах зо збереженням за Україною всіх прав на підставі її державної і національної самобитности».

«Самостійний» гетьман розсамостійнився! Але тут йому довелося почути те, що почула делегація Ц. Ради від Мумма, коли вона явилася узнати, чого хочуть німці, і що вона згідна на всі умови: — Пізно!
Гетьмана Скоропадського нема. Його й не було з початку революції в Германії. Фактично влада належала «добровольчій армії», ген. Денікіну.

Ген. Денікін — се спогад про першу любов чорносотенно-кадетської братії. Се рожеві мрії її першої весни.

Вкупі з гетьманом Скоропадським частина кадетсько-чорносотенної контрреволюції пройшла повний цикл діалектичного розвитку: теза — гіпноза Імперії; антитеза — самостійність мимоволі; синтеза —   відродження «єдиної і неділимої» Росії.

On revient toujours à ses premiers amours! Раз-у-раз повертаються до першої любови!

Розброд у чорносотенної братії скінчився. Але скічнвся тоді, коли нова революційна хвиля загржує знести намул чорносотенства.

Ще не все загублене. Ще в Одесі і Румунії орудують «союзники». Ще Дій і Кубань у руках «добровільчої армії». Є ще порох у порохівницях! Ще не зникла сила російських контрреволюціонерів! Боротьба продовжується. А там «союзники» пришлють «допомогу»!

А тим часом  гетьман зрікається і тікає.  Влада переходить до рук Директорії.

7. Директорія

Директорія!  Се дзвенить зовсім по-французькому! Що се за гієрогліф?

Директорія складається, як кажуть, з  п'яти чоловік. На чолі її стоїть В. Винниченко, бувший голова Генерального Секретаріяту Ц. Ради український с.-д. Головнокомандуючим республіканських військ — С. Петлюра, бувший Військовий Секретар Ц. Ради, український с.-д.

«Ба! Знакомые все лица!»

Директорія — се псевдонім Ц. Ради. Центральна Рада 29 квітня померла! Viva la Centralna Radа! Хай живе Директорія!

Чого вона хоче? її програму ми знаходимо в першому закликові до повстання проти Скоропадського главковерха Директорії — Петлюри.

«По наказу Директорії Української Републіки, я, яко верховний главнокомандуючий, закликаю всіх українських салдат і козаків боротися за державну самостійність України, проти зрадника, бувшого царського наймита, генерала Скоропадського, самочинно присвоївшого собі права гетьмана України. По постанові Директорії, Скоропадський оголошений поза законом за утворені ним злочинства проти самостійної Української Республіки, за знищення її вольностів, за переповнення тюрем найкращими синами українського народу, за розстріл селян, за руйнування сіл і за насильства над робітниками і селянами. Всім громадянам, мешкаючим на Україні, забороняється під загрозою військового суду допомагати кровопивцеві генералові Скоропадському в тіканні, подавати йому споживання і захисток. Обов'язок кожного громадянина, мешкаючого на Україні, арештувати генерала Скоропадського і передати його в руки республіканських властей. Гетьманські розпорядження і накази по військах касуються, військові частини гетьмана Скоропадського, аби усунути даремного кровопролиття і розрухів, повинні перейти до лав військ республіки, услід за тими, які вже перейшли. Війська республики мають на меті дощенту знищити лад, заведений  гетьманським урядом, знищити нагайку, на яку він спирався до останнього моменту. В сю велику одину, коли на всьому світі падають царськи    грони, визволяються народи, коли на всьому світи селяни і робітники стали панами, в сю хвилину брати козаки, хіба дозволимо собі піти з поміщиками, з гетьманським урядом проти своїх батьків? В сю  велику годину ви, брати  козаки,  осмілилися служити торгашам, котрі самі продавались і хотять Україну продати недавнім царським міністрам Росії і її пануючому класові — безробітному російському офіцерству і мародерам, — скупченим в контрреволюційне кубло на Дону». 

Ся програма заслуговує якнайпильнішої уваги. Розглянемо її. Для сього нам доведеться торкнутися недавнього минулого. І якщо се минуле буде не дуже приємне для Директорії, — нічого не вдієш. Amicus Plato, sed magis amicus veritas est. Приятель Платон, а істина ще більший приятель! Тим паче, що ми підемо лише тим шляхом, який був у Бересті рекомендований нам делегацією Ц. Ради. Наша історія, наші нащадки скажуть, хто революціонер і хто контрреволюціонер, хто боронить права свого народу і хто його ворог, — говорила делегація.

Історія посувається так прудко, що нам нічого ждати нащадків і їх суду. Судити можемо вже ми.

Ми не станемо довго спинятися на Бересті і взагалі на історії до 29 квітня 1918 року. Читач знайде відповідний матеріял у брошурі В. Скоровстанський, «Революція на Вкраїні», — до якої ми й одсилаємо читача. Ми почнемо з народження ясновельможного пана гетьмана Скоропадського, з 29 квітня 1918 року.

Ся дата нічого, крім гірких почувань Центральній Раді, чи то пак Директорії, пригадати не може. Тому то наказ Петлюри з таким серцем говорить про Скоропадського, «самочинно присвоївшого собі права гетьмана України». Сей докір не зовсім відповідає дійсності. Бо Скоропадський став гетьманом за дозволом і прямою допомогою «законної» влади України — німецького війська. А німецьке військо було закликане на Україну Центральною Радою (тепер Директорія), щоб встановити «лад та спокій». Воно і виконало се завдання: Центральну Раду з глумом розігнало, а пана гетьмана настановило! Хто може судити, чи «самочинно» робило німецьке військо, чи ні? Тільки не «потерпевший»! Бо його суд буде пристрасний.

Правда, в своїй грамоті пан гетьман писав: «Я порішив ... взяти на себе тимчасово всю певність влади, я оголошую себе гетьманом всея України» - але се ж було лише словесністю "надвірнього уживання".

Далі. Після гермнського перевороту добродії з Центральної Ради взагалі, українські с.-д. зокрема, визнали гетьманський уряд за «законний», а не "самочинний". Се неправда? Ось факти!

"Нова Рада", — орган українських «кадетів», соціялістів-федералістів, які брали якнайжвавішу участь у Центральній Раді, — писала 2 червня: «Все лихо, і вся причина внутрішньої незлагоди те, що новий уряд на ділі зовсім не йде за заявами пана гетьмана і ними в своїй роботі не керується». Що то за заява? Пан гетьман заявив: «Український народ в новій державній  організації  дістане  залізну  ґарантію оборони його  державної, національної й культурної суверенності!». [5] Звідси видно, що в Українській державі є «добрий» пан гетьман і  поганий уряд, і поганий тому, що налетіли недобитки російської бюрократії.

Факт другий. «Робітнича Газета» — як відомо В. Виниченкові і Петлюрі, у. с.-д. — «Орган Центрального Комітету Української соціял-демократичної партії», умістила 17 серпня 1918 року статтю про «Розрухи на Україні». В сій статті вона подала клясифікацію «розгонових сил нинішніх розрухів». Ось вона:

«1. Елементи незадоволені передусім характером соціяльної політики нашого уряду, а особливо його  місцевих аґентів і адептів» («стрелочник виноват»!).

«2. Люди, котрі до того ж вважають, що і національна політика уряду іде всупереч інтересам Українського національного відродження та української державної самостійності!.

«3. Що керуються виключно зазначеними національними мотивами...

«4. Грабіжники, вибиті з колії війною та революцією.

«5. Більшовики в змісті отого перманентного ґвалтовного "уравнення"…

«6. Більшовики як прихильники пануючого в Московщині "ладу" та приєднання України до цієї більшовицької Московщини.

«7. Різного роду ,об'єдинителі' (з Росією): тут і більшовики, і ліві есери, і праві есери, а навіть чорносотенці».

Подавши сю клясифікацію «Робітнича Газета» подає і пораду, як ставитися до всіх оцих розгонових сил. Порада ось яка: «Отже, коли з останніми двома групами боротьба мусить провадитися без всякої пощади, коли з 4 та 5 боротьба мусить бути твердою і рішучою, то з двома першими безперечно можна дійти до порозуміння, а навіть повернути їх проти всіх останніх».

Кому дається ся порада? Гетьманові. З ким можна порозумітися гетьманові? Між іншим з людьми, які незадоволені  і характером соціальної політики уряду, котра йде всупереч інтересам національного відродження та української державної самостійности. Хто під ними розуміється?  Ті ж у. с.-д., які були незадоволені і т.д.

У серпні українські с.-д. визнавали гетьманський уряд за «законний», а не «самочинний» і пропонували йому свою  допомогу,  закликали до згоди. 

Далі. Скоропадського Петлюра обвинувачує "в злочинстві проти самостійної Республіки і знищені ії   вольностів». Треба  гадати,  що  сі  злочинства почалпся з моменту організації останнього кабінету мінністрів, коли Скоропадський  оголосив  своєю  задачею відродження «єдиної і неділимої» Росії і коли вже годі було сподіватися на те, що гетьман увійде в "згоду" з у. с.-д.

Далі. Петлюра обвинувачує Скоропадського в переповненні тюрем найкращими синами українського народу, в розстрілі селян, в руйнуванні сіл, ї насильстві над селянами і робітниками». Але сей розстріл,   руйнування, насильство були розпочаті ще  Центральною Радою  (Директорією)  і виконувалися закликаним Центральною Радою військом Германії й Австрії. Але се ж «Робітнича Газета», орган у. с.-д., закликала гетьманський уряд до безпощадної боротьби «з останніми двома групами» наведеної вище клясифікації. А щоб не було ніякого сумніву, кого розуміє пункт 6, ми наведемо свідчення "Нової  Ради" — газети дуже прихильної і до В. Винниченка і до С. Петлюри.

«До нас доходять безконечні скарги на вчинки нової влади на місцях, — писала «Нова Рада» 9 червня, ч. 98. — Позавчора в нашій газеті група членів селянського з'їзду висловлювала подяку нашій редакції, комітету партії с.-ф. та С.Петлюрі, за заходи для визволення арештованих делегатів, але тут таки зауважила, що в Лук'янівській тюрмі єсть ще чимало арештованих. Нам крім того відомо, що в київське губернське земство скарги й заяви й благання порятунку йдуть такою масою, що для реєстрації їх та пересилання, куди слід, заведене ціле діловодство. Голову земської управи та всеукраїнської спілки земств С. Петлюру просто закидають такими заявами, в. він, як ми знаємо, робить відповідні представлення і німецьким і українським властям.

«Вважаємо за обов'язок підкреслити одну деталь: у більшості заяв і скарг, які ми чуємо, майже нема нарікань на німецьке військо. Там, де були бог селян з німцями, звідти і не йдуть скаржитися: ніби пішли воювати, то приймають уже і всі наслідки»

От в сій деталі вся суть. Відомо ж, що села руйнувалися, селяни розстрілювалися і т. д. іменно закликаним Ц. Радою німецьким військом. Всі йшли :* скаргами до Петлюри, але тільки не селяни, бо
вони добре знали, навіть не читавши «Робітничої Газети», що для них є одна відповідь: безпощадна боротьба, так вам і треба, пішли воювати, то приймайте й усі наслідки!

Далі. «В сю велику годину... на всьому світі селяни й робітниіш стали панами» і тому «хіба дозволимо собі піти з поміщиками, з гетьманським урядом проти своїх батьків?..» Гаразд! Значить проти поміщиків, — і за ... кого? На всьому світі селяни й робітники стали панами, значить і на Україні...

Е, ні! Бач чого захотіли! Сі дурниці треба викинути з голови!

Другий головнокомандуючий Директорії на Лівобережній Україні, Болбочан оголошує в своєму приказі: «Оголошую, що ніяких совітів робочих депутатів, монархічних організацій і взагалі організацій, що намагаються захопити владу, я не допущу. Підкреслюю, що ми боремося за самостійну демократичну Українську Республіку, а не за єдину Росію, яка б вона не була, монархічна чи більшовицька».

От тобі й маєш! Робітники і селяни на всьому світі стали панами, і тому на Україні головнокомандуючий Директорії забороняє робітничі і селянські організації, щоб вони не захопили влади, щоб не стали «панами».
Тут похований собака! Розгон Харківського Со-віту показав, що се не одні слова.

Далі. Петлюра закликає боротися проти російських контрреволюціонерів і «контрреволюційного кубла на Дону». Нарешті, додумалися!

А був час (жовтень 1917 - квітень 1918), коли Директорія, чи то пак Центральна Рада, увіходила в найтісніші зносини з сим «кублом»; коли вона пропускала озброєне козацьке військо; для сього «кубла»; коли вона не пропускала і обеззброювала більшовицьке військо, яке йшло боротися з сим «кублом»; коли вона закликала се «кубло» до утворення «соціялістинного (з Каледіним!) федеративного уряду» для цілої Росії; коли се «кубло» було не «кублом», а визначившимся (як запевняв В. Вин-ниченко на І Всеукраїнському з'їзді) на Каледінові Доном.

Се було тоді, коли Центральна Рада жахнулася перед революцією в жовтні, коли вона гадала з'єднати «живі сили», що вигнані були з центру Росії.

Тоді Генеральні Секретарі деклямували революційні фрази — і робили контрреволюційне діло.

Тепер стан змінився Тепер Директорія глухо говорить, що десь на світі робітники й селяни стали панами, і забороняє совіти робочих і селянських депутатів. Тепер Директорія боїться вживати «страшних» «революційних» слів, але об'єктивно вона грає революційну ролю. Подібно до того, як тоді революційні фрази (і особиста «чесність з собою») не могли стримати Ц. Раду від контрреволюційного діла, — так зараз боязкість революції і бажання приборкати селянство і робітництво не затримають революційного руху, а, навпаки, сама Директорія уже зробила за короткий час багато для розвитку революції, і ще зробить. Хоч се їй і не дуже бажане.

Бо об'єктивний стан зараз такий, що іншого виходу немає. Логіка подій сильніша за логіку людей!

Але боротьба з сим контрреволюційним Доном провадиться якось кумедно, не так, як з Совітами робітничих депутатів, напр., у Харкові. Той же Болбочан попереджає козаків, які огнем і мечем втихомирювали робітників Донецького басейну і розганяли теж: Совіти, що він буде вживати проти них зброю, якщо вони не припинять свої злочинні вчинки, - - бо їх звірства породжують більшовизм. А якби не породжували, тоді як велась би боротьба?

А «союзники», які стоять за Доном і Кубанню?

А німецьке військо, що колись допомагало Ц. Раді?

Директорія мовчить. Хоче перехитрити історію.

Хто  мовчить — двох навчить!

Ой, якби знов не довелося перехитрити себе!

Історія-нянька «ушибла» Директорію, затуркала її. І вон не знає, на яку ступити.

Страшно, страшно поневоле 
Средь неведомых равнин!

Французька Директорія родила Наполеона. Кого то родить на сей раз Українська Директорія?

«Ранньою весною» народився від Центральної Ради, Директорії теж:, ясновельможний пан гетьман Скоропадський.

Хто народиться у сю холодну зиму?

8. Тимчасовий робітничо-селянський уряд України

В «Известиях Всероссийского ЦИК СРККД» 1 грудня сього року надрукований був «Манифест Временного Рабоче-Крестьянского Правительства Украины».

Ми не знаємо, чи зовсім зрікся уряд Скоропадського-Денікіна від влади на Україні.

В усякому разі тоді Україна мала зразу аж три «законних» уряди — -а ще кажуть, що Україна не може бути самостійною! В Росії лише один уряд, а на Україні три або принаймні два — хто «самостійніше»?!
Тимчасовий уряд! «Жив Курилка»! А ще кажуть, в наші часи чудес не буває! Був просто Тимчасовий уряд з б «міністрами-соціялістами»! Був Тимчасовий коаліційний уряд з 10 міністрами-соціялістами! Був Тимчасовий уряд-Директорія з одного Керенського, «цілком соціялістичний»! Тепер маємо Тимчасовий робітничо-селянський уряд! Колекціонери будуть задоволені: колекція тимчасових урядів повна. Університет незабаром буде мати катедру по тимчасовому урядові! Бідні студентські голови — п'ять нових дисциплін, запотів...

«Погибли, мальчишки, погибли навсегда!»

Що ж означає сей гієрогліф?

«Тимчасовий уряд заявляє, що, справившись з контрреволюцією і відродивши Совітську владу на місцях, він скличе Всеукраїнський з'їзд Совітів Р. С. і К. депутатів, котрому і передасть всю владу в країні».

Значить, уряд лише, щоб скликати Установчі збори ... вибачайте, з'їзд Совітів, після того, як буде доведена боротьба «до побідного кінця» над «внешним» ворогом — Антантою і над контрреволюцією...

Знову агітація: «Негайне скликання Установчих ... чи то пак Совітських зборів!» «Хай живе...» і т. д. Весело жити на землі!

«Авраам роди Ісаака,  Ісаак роди Іакова ...»

Хто породив сей Тимчасовий уряд?

«МьІ, члены Ц. Й. Комитета Советов Украины… стали по постановлений) Центрального Комитета коммунистической партии (большевиков) Украины во главе восставших масс, образовав Временное Рабоче-Крестьянское Правительство Украины».

Ihr naht euch wieder, schwankende Gestalten!
Die früh sich einst dem trüben Blick gezeigt.

[Ви   знов  постали,   постаті   рухляві,   що  давно колись ввижалися стурбованим очам («Фавст», Ґете)].

Таким чином ми знову примушені звернутися до недавнього минулого, щоб зрозуміти сю третю «постать» України. Ми не будемо спинятися зараз на історії народження ЦВК України і його ролі з грудня 1917 до квітня 1918 року. Про се ми будемо говорити далі в іншому зв'язку. Зараз же ми спинимося на його історії з середини квітня 1918 року, себто з того моменту, коли волею історичних судеб він мусів кинути територію України. Що ж до «Комуністичної партії (більшовиків) України», то її народження припадає якраз на сей період.

Почнемо ж убо сице:

ЦВК України на останньому засіданні в Таганрозі вирішив скасувати Народний Секретаріят, розпустити членів ЦВК для «підпільної» роботи і залишити лише організаційний повстанський центр, так звану «повстанську дев'ятку» (4 комуністи, 4 ліві с.-р., 1 лівий у. с.-д.).

Становище дев'ятки було не вияснене: не то вона лишається і надалі «урядом» України, не то між-партійною організацією, яка має координувати повстанські заходи окремих партій.

Стан «неутриманої рівноваги» не міг довго триматися, і ми незабаром -- після радіо: «всім, всім, всім!» про народження «таємної» «підпільної дев'ятки» імена рек — почули, що Робітничо-Селянський Уряд України існує. Похований у Таганрозі, «Народний Секретаріят» воскрес у Москві, а може й по дорозі з Таганрогу до Москви. Встановити точно — це завдання майбутньому історикові.

В усякому разі «Тезисы организационного Бюро по созыву конференции партийньгх организаций коммунистов-большевиков Украины», ухвалені 18 травня, значить, через місяць, пропонують совітському урядові Росії у п. 7 ні більше, ні менше як союз: «Советская власть Федеративной Российской Советской Республіки кровно заинтересована в тес-иейшем союзе с повстанческим Рабоче-Крестьянским Правлтельством Украины».

Ми не знаємо документально, як була прийнята ця пропозиція законного шлюбу, в усякому разі «багаті родичі» терпіли сей «уряд» деякий час, давали притулок і кусок хліба.

Отже, документально встановлено, що не пройшло й місяця після Таганрогу, а «уряд», Народний Секретаріят України воскрес. А може він і не вмирав?

На конференції більшовицьких партійних організацій у Москві в липні, конференції, яка визнала себе з'їздом, була прийнята «резолюция о Народном Секретариате, предложенная т. Эпштейном: 1-й С'езд КПУ постановил: 1) Об'явить Народный Секретариат І распущенньм».

Ся постанова наводить на деякі гадки про те, як прийнята була пропозиція «союзу» бідолашним совітським урядом Росії. Т. Зпштейн «лідер» «катеринославської точки погляду», про яку далі. На з'їзді другим лідером сієї славетної «точки погляду» т. Квірінґом була внесена резолюція по біжучому моменту, під якою стояв підпис т. Н. Леніна!

Таким чином, Народний Секретаріат другий раз "помре". Але уже в тому ж таки серпні ми читаємо заклик до повстання від.. . «Ссветского Рабоче-Крестьянского Правительства Украины». А внизу підпис: «Всеукраїнський Центральний Воєнно-Ре-волюційний Комітет».

Що сталося? Нічогісінько. «Катеринославська течка погляду», що поховала Народний Секретаріят, провела в тій же резолюції: «2) Поручить ЦК партии организовать Центральньїй В.-Р. Комитет».

«Повстанська дев'ятка родила Народний Секрє-таріят. «Воєнно-Революційний Комітет» родив Ро-бітничо-Селянський Уряд. — «те саме, тільки в другій мисці».

Що  тут  дивного?

Чтоб детей родить,
Кому ума не доставало?

Заклик до повстання скінчився нічим, хоч і вказувалося, що терпіти далі не можна,' бо\:аме собою буде повстання, без організації.

Під впливом сієї невдачі 2-й з'їзд, що відбувся в жовтні (здається), дав більшість «катеринославській точці погляду» -- робітничо-селянський уряд був знову похований. А може він був похований пізніше, документів у нас нема. В усякому разі чи перед, чи після повстання на Україні під проводом Директорії (котра стала на чолі повстання, а не Тимчасовий уряд, - се ж історичний факт, який би він нам неприємний не був) прийшлося сказати: «Благословіть, люди добрі, бабі Палажці ско-ропостижно вмерти», щоб незабаром воскреснути втретє яко Тимчасовий робітничо-селянський уряд! Як навчає нас історія, його слід би було назвати перманентним (постійним). Але ні на родинах, ні на хриетинах нам не довелося бути — і тому ми лише для «власного ужитку» будемо звати його Перманентним Тимчасовим урядом. Вчіться, студенти, а то буде вам «кол»!

ТІут ми чуємо голоси Генеральних Секретарів, що лунали на 1-му Київському з'їзді Совітів, откуда есть пішов і Народний Секретаріят:

Шах-Рай знову шахраює. Хто як не він брав участь у народженні Народного Секретаріяту?

Правда ваша, люди ласкаві, але то було тоді, коли були на Україні Совіти, коли сі Совіти могли усунути (і усунули на деякий час) Ц. Раду і самим стати владою.

Але після того, як Україна була окупована з благословення Ц. Ради і коли в травні в Москві Шах-Рай читав пропозицію «про союз», він писав у брошурі, яка, правда, світу не побачила (знаєте, що значить писати і потім самому бути читачем свого писання? Знаєте, що значить писати і думати, а чи не для «власного ужитку» пишу, коли не знаєш, чи удасться надрукувати, чи ні?):

«Навіть не подумали про те, як можна існувати Совітському Урядові, коли самих Совітів немає. І ніякими постоянними підкреслюваннями («Неуместное и непрерывное подчеркивание существования на Украине не сложившего оружия Советского правительства») не надаси сили тому, у кого її немає. "Совітський уряд України" зараз "пленной мысли раздраженье".

Совітський уряд України, Народний Секретаріят, народився і жив у надзвичайно тяжких умовах. Багато було помилок, багато можна закинути йому, але все ж він відограв і деяку позитивну ролю. Тільки сліпий цього не бачить. Це так. Але все ж життя йому не удалось.

Ніцше казав: коли не вдасться життя, то удасться смерть.

На жаль, цей уряд не зміг умерти якраз тоді, коли прийшов час.

І помре він безславно.

На Україні відбуваються великі події. Україна переживає зараз одну з найтяжчих трагедій, яких вона зазнала чимало на своєму віку. Киньте ж свій фарс, не псуйте справи дощенту!»

На жаль, скажемо й зараз, нам нічого ні додавати, ні міняти у написаному тоді.

Ми переслідили родословну нашого перманентно-тимчасового уряду з одного батьківського боку.

Перейдемо до материної лінії, до «Коммунистической Партии (большевиков) Украины».

Ось як рисує офіційний орган сієї  партії  стан партійної справи на Україні до середини квітня.

"Перед партійними організаціями з перших днів лютнево-березневої революції постали свої особливі,  що вимагали єдиного, загальнообов'язкового і недвозначного вирішення. Маючи готову відповідь на   питання загальноросійського характеру, відповідь, яку давали наші спільні з'їзди і наш спільний центральний комітет, ми не мали також ясної і недвозначної відповіді на питання, що тор-;::л   виключно   України.   Питання   про   згоду   з гі мінською   с.-д.,   наприклад,   вирішувалося   кож-:>:   місцевою   партійною   організацією   самостійно: :о, спільного вирішення не було. Питання про юрму  обопільних  стосунків  України і Росії вирі-п_т=?.лося    на   підставі    обстрактної    формули   — право   націй  на   самовизначення»,  а  ми,   аванґард ~;:летаріяту України, не давали загальної відповіді на питання, яких же форм обопільних стосунків долається пролетаріят України: чи домагається він лової   (обласної)   автономії,  федерації,   самостійнії,  чи, може, він не бажає ніякого політичного І::ділу України, домагаючись безпосереднього зв'язну кожного місцевого совіту з всеросійським цент-ром. Загальнообов'язкової відповіді у нас на сі питання не було і не могло бути, бо ми не були об'єднані  у  всеукраїнському маштабі.  І далі.  Коли постало питання про Раду, хіба у нас була єдина лінія? Ні, не було, треба сказати се одверто, і коли стало питання про протиставлення Росії свого совітського центру, хіба різні землі (області) не перешкоджали всіма силами закріпленню сього центру і тим самим не послаблювали боротьби з Ц. Радою? І се було, і се явилось результатом необ'еднаности наших партійних організацій у всеукраїнському маштабі: спільні задачі були, але спільного діяння не було, було земляцтво, кустарництво, сепаратизм, дрібні рахунки різних совітів і совітиків, секрета-ріятів і совнаркомів, було все, що угодно, тільки не було одного: строгої пролетарської централізації й організованосте. Сього не було, і се було одною з найголовніших причин нашої слабости».

Картина нарисована дуже яскраво і цілком відповідає сумній дійсності. «Коммунист» бачить головну причину розброду в відсутності організації у всеукраїнському маштабі. Дійсно, якби була організованість; то не було б неорганізованости — се простісінька тавтологія, теоретичний «крок на місці».

Адже ж була спроба утворити таку організацію під час 1-го київського з'їзду, коли навіть обраний був. Головний Комітет більшовиків України (моя пропозиція називатися комуністами не була прийнята. — В. Ш.-Р.) та й сам ЦВК, який складався майже виключно з більшовиків, міг би стати організаційним центром, — але не став. Чому?

Відповідь  ми одержимо, коли перевернемо твердження "Коммуниста": "У нас не було вирішене питання про обопільні стосунки України і Росії через те що ми не були об'єднані у всеукраїнському масштабі" - навпаки: ми не були об'єднані у всеукраїнському масштабі через те, що у нас не було ніякого. вирішення питання про обопільні стосунки України і Росії. 

А  що се правда, ми доведемо.

У тій  самій   статті   «Коммуниста»   зазначається, що організація у всеукраїнському маштабі   склалася — це «Комуністична партія (більшовиків) України», як вона зветься офіційно, і що з'їзд, не мавші змоги вирішити «больной для коммунистов України национальный вопрос», дав "частное разрешеие о  взаимоотношениях  между  Украиной и Россией". 

Ми побачимо, що се  «частное»  вирішення варте повного. Що  ще  у   них   «болить»   —  не  відомо.  У всякому  разі  після  «частного»  вирішення  їм  лише треба було б сказати: «Снявши голову, по волосам не  плачут».

Розглянути  національне   питання   на   1-му  з'їзді перешкодили  ліві  с.-р.   (вбивство  Мірбаха  і  т.  д.).
Але  потім,  ні  на  другому  з'їзді,  ні  в. партійній пресі   вони  так  і   не   спромоглися   хоч  приступити
до нього. Що у кого болить, той про те й кричить, -  але в  них  хвороба  особлива —  »секретна», мабуть.

Оскільки нам відомо, було лише дві спроби пі-ліі:ти   до   сього   «больного».   хворобливого   питання:

1) Тези організаційного бюра 18 травня з приводу гетьманського перевороту і 2) статті якогось Я. 3., котрий рекомендує себе яко представника славетної «катеринославської точки погляду».

На думку Організаційного Бюра, процес «заглатывания» України «финансовьш капиталом сред-неевропейского центра» є «політичним висловленням того факту, що самостійна Україна в умовах нинішнього світового господарства неможлива, і перед робітниками і біднішим селянством України з таким же примусом постає питання про об'єднання з робітничо-селянською Російською Республікою, як перед буржуазією України постало питання про об'єднання з фінансово-капіталістичною буржуазною Германською імперією». І тому тези говорять про «необхідність відстоювати відродження федеративного зв'язку робітничо-селянської України з усією Совітською Росією».

Оце і все. По суті ми будемо говорити далі, а зараз лише підкреслимо (і подякуємо), що автори хоч визнають існування України. Зараз же перейдемо до «катеринославської точки погляду», яка навіть віднімає існування України. От вам доказ, якщо не вірите.

Тоді ж були пропоновані «тези» бувшим головою бувшого Народного Секретаріяту М. Скрипником. Але він так не любить буржуазної науки, що умисне подає неймовірну плутанину, аби тільки завдати більше роботи «буржуазним» ученим державного права. Ся плутанина не мала жодного практичного значення, і ми лишаємо її тим, кому буде охота — якщо буде.

Замість "Південної Росії" мається в сучасний момент "південна частина окупованої Германією на сході землі (области)". Те, що окупація зроблена під фірмою самостійности, і навіть   те,   що   в   головах від несподіваного добродіїв  (що остаточно згубили голову від рваного для них підвищення в них (ну й гарно: " в них для них»!)  національного  українського почуття, ся окупація відбивається як самостійність, перешкоджає нам (для нас?) оцінювати існуючий стан яко окупацію і лише окупацію».

Ясно? Ще б пак!

От після сього читачеві стане зовсім зрозумілим частное» вирішення    про   обопільні стосунки України  і   Росії,   яке   було  ухвалене   1-м  з'їздом   і про яке з такою пихою говорить «Коммунист». Резолюція така:

Виходячи з того, що 1) Україна нерозривно зв'язана   з  Росією;

2)  що економічна єдність України і Росії в останнє десятиліття   утворила   непорушну   базу   для   єдности   боротьби  пролетаріяту  Росії  й  України;

3)  що відокремлення України від Росії як в силу сього, так і в- силу всього міжнародного становища носить характер тимчасової окупації;

4)  що ідея «самостійності» України... остаточно дискредитована   в   якнайширших   трудових   масах України;

5) що повстання розвивається під гаслом революційного об'єднання України з Росією, —

1-й з'їзд КПУ гадає, що задачею нашої партії являється... боротися за революційне об'єднання України з Росією на підставі пролетарського централізму в межах Рос. Сов. Соц. Республіки».

Резолюція пропонована Квірінґом, другим лідером «катеринославської точки погляду», віднімаючи існування України, нічого не має проти того, щоб було слово «Україна».

Значить, відродження єдности на підставі пролетарського централізму, себто, кажучи словами «Коммуниста», не краєва автономія, не федерація, не самостійність, а безпосередній зв'язок кожного місцевого совіту з всеросійським центром.

На Бога, що ж тут нового? Та се ж наша точка погляду за весь час революції, котра довела до того сумного стану, про який говорив «Коммунист»! Сим шляхом ми вже йшли! Що ж — «хвост поджала, побежала, начинай скачала»?

Похоже на те! Ми бачимо на ділі, до чого доводить ся «точка погляду».

Се «частное» вирішення «хворобливого» українського питання на ділі ніякого вирішення не дає. І як тоді се вело до суперництва совітиків, совнаркомів, секретаріятів і т. д.. до розброду, — так і зараз се «частное» вирішення приводить до того ж результату. Однакові причини породжують однакові висновки.

Два факти свідчать про се недвозначно. Якщо України немає, то 1) навіщо утворювати окрему партію для неіснуючої країни, 2) для чого утворювати для неї окремий від російського уряд? Хіба боротьба за приєднання Архангельської, Мєнської губ., Сибіру і т. д., де дійсно є лише окупація, провадиться окремою від Російської партією комуністів! від імени уряду, окремого від Російського Совітського Уряду?

Дуже цікаво для урозуміння характеру і партії «Комуністів України» і Тимчасового уряду спинитися на тому, як уявляють собі сю партію самі керівники її.

На Таганрізькій нараді було дві пропозиції з приводу «організаційних форм партійної діяльно-сти на Україні»:

1)   «Утворити  автономну  партію  з  своїм  ЦК  і  з своїми   з'їздами,   але   підлеглу   спільному   ЦК-тові і  з'їздам Російської комуністичної партії». Ся пропозиція Квірінґа була відхилена.

2)  Утворити самостійну комуністичну партію, яка має свій ЦК і свої партійні з'їзди і яка зв'язана з Російською   комуністичною   партією   через   міжнародну  комісію   (III Інтернаціонал)».   Ся   пропозиція була ухвалена більшістю.

Чим мотивувалося се вирішення? Про се ми можемо лише догадуватися по тих мимохідних замітках, які зафіксовані в пресі.

У 1—2 номерах «Коммуниста» ми знаходимо протест Г. Пятакова проти заяви М. Скрипника, що він може висловитися проти відокремлення комуністів України в самостійну партію, якщо на з'їзді буде більшість «лівих». «Таганрозька нарада, — казав Пятаков, — ... і Орг. Бюро ніколи не ставили необхідність відокремлення в самостійну партію в залежність від тої чи іншої більшости на з'їзді».

Звідси можемо зробити той висновок, що були «принципові міркування». Які?

У ч. 132 «Правды» ми знаходимо «катеринославську» статтю Я. 3., котра доводить необхідність самостійної партії. В сій статті між іншим е протиставлення точки погляду «катеринославської» і М. Скрипника, з одного боку, «лівих» — з другого, по сьому питанню у такому контексті:

«Задачі нашої партії на Україні і в нашій "катеринославській" формуліровці й у формуліровці т-ша Скрипника (ми лишаємо осторонь чисто повстанську точку погляду лівих с.-р-ів і лівих комуністів, тактика яких дійсно вимагає відрізнення від всеросійського центру) полягають...» і т. д. (підкреслення наше. — С. М. і В. Ш.-Р.).

Якщо вірити сьому протиставленню, то виходить, що принципові міркування були у «катеринославців» і в М. Скрипника, а у «лівих» були тактичні міркування, про зміст яких ми можемо догадатися з цитованого нами протесту Г. Пятакова: він рахує зроблену М. Скрипником пропозицію (необхідність представника ЦК в Орг. Бюрі) неприпустимою, по-заяк кона вводить невидане досі в партії станови-
ще — коли ЦК буде посилати в краєвий комітет свого представника яко надзирателя чи що»... Коли пригадати, що більшовицька партія раз-у-раз була дуже централістичною, то заява М. Скрипника нічого «невиданого в історії партії» не мала. А протест Г. Пятакова дійсно свідчить про існування «тактичних міркувань» відокремлення лівих.

Зате М. Скрипник і «катеринославці» мали «принципові міркування»? А як же, мали, як ось:

"М. Скрипник рахує, що питання про відокремлення комуністів України він ніколи не брав поза умовами. Можливо, що на з'їзді треба буде дивитися інакше на виділ в окрему партію, — се буде, наприклад, на випадок зміни політичних умов. Може виникнути необхідність в сьому і тоді, коли на з'їзді утвориться ліво-комуністична більшість…" Се зветься принциповою позицією! Се зветься «в залежності від умов»! Щедрін звав се інакше — «применительно к подлости».

А   ось   принципова   позиція «катеринославців». Вони проти окремої партії,  але рахують  «необхід- | ним підкреслити, що для нас (в нас, в них, для них!) | цілком   байдуже,   чи  буде  Укр.   частина  Рос.   Ком. ! партії мати самостійну назву, і що ми не висловлюємося проти назви: «комуністична партія України». Се теж: принципова позиція! Партія не потрібна, але назва ... хай зветься!

1-й з'їзд не виніс з приводу становища партії ніякого вирішення. Але позаяк по других — принципових, а не тактичних питаннях взяла верх «катеринославська» точка погляду, то ми вважаємо себе у праві сказати, що «Комуністична партія (більшовиків) України» не є партією, а лише «словом». Im Anfang war das Wort! «В начале было Слово!»

На чолі сієї «партії» стоять «катеринославці». ; Еони глузують з приводу «всей зтой игрьі ЦИК Укра-кньї в правительство», — і в той же час «партія», значить, «катеринославці» утворюють уряд, хай тимчасовий, а все ж уряд. Чи, може, маніфест сього уряду говорить неправду, коли пише: «ми... по постанові ЦК Ком. Парт, (більш.) України... утворили Тимчасовий Робітничо-Селянський Уряд України»? Чи, може, «катеринославського» мавра, що зробив своє діло, «ушли»? Чи, може, й тут власне ніякого уряду немає, а е лише слово, назва? Кого тут писати за здравіє, кого за упокой, — се хай розбере той, хто вчився в семінарії.

В результаті сього досліду, щоб з'ясувати собі характер сього «некто в сером», що зветься «Комуністичною партією (більшовиків) України», і того, що зветься «Тимчасовий Робітничо-Селянський Уряд», і коли ще до того візьмемо на увагу, за окремим винятком, персональний склад сього уряду, — то прийдемо до такого всновку:

Ми маємо перманентний Тимчасовий коаліційний робітничо-селянський уряд, який тим відрізняеться від попередніх тимчасових коаліційних урядів, що сі останні, як говорить А. Луначарський, складали коаліцію з осіб, у котрих в голові була своя коаліція, — а наш тимчасовий коаліційний уряд складається, за окремим винятком, з коаліції людей, в головах у котрих («в них для них») немає ніякої коаліції щодо тої країни, якою вони намагаються управляти.

Уряд,  який сам  себе політична не  поважає.

Уряд, якого ті люди, на яких він повинен спиратися, політична не поважають.

А раз так, то тут не поможуть і надзвичайно чудесні міркування голови сього уряду Г. Пятакова про «Уряд» (див. «Надгробное слово тезисам Скрьпника», «Коммунист», ч. З—4).

Alles, was entsteht, ist wert,
Daß es zu Grunde geht! 

(Все, що  утворюється, варте  знищення).

9. Окупанти

Над сими трьома головними урядами, яко дух Божий па початку світу над хаосом, є ще «надзвичайний», «зверхзаконний» уряд — окупаційне військо бувшої імперії Гогенцоллернів і Габсбурґів. Окупаційне військо грало з березня 1918 року, коли воно було закликане на Україну Ц. Радою, грає зараз, коли Директорія підняла повстання проти гетьмана Скоропадського, і буде грати далі, як не німецьке, то військо нового переможця і «благодетеля рода человеческого», Антанти, — величезну ролю на Україні, мало і буде мати величезний вплив на майбутній стан України.

А тому нехтувати цим не доводиться. Навпаки, треба якнайпильніше придивлятися до сього фактора життя України.

Німецьке військо прийшло на Україну яко оборонець волі українського народу проти «анархії більшовизму», що суне з півночі. Ц. Рада не витримала власними силами нападу з боку Сов. Наркому і ЦВК України, і аби повернутися і втриматися яко влада на Україні, мусила звернутися за допомогою до німців. Ся «допомога» була дана, і німецьке військо, вкупі з гайдамаками і січовиками, стало встановлювати «лад та спокій». Ц. Рада гадала, що се військо не буде зовсім втручатися у внутрішні справи України і буде підлягати Ц. Раді в справах, які виходять поза адміністраційні і командні військові справи окупантів. Але на ділі сталося зовсім по-іншому. «Рятуни» України незабаром обеззброїли майже все українське військо, яке ще мала Ц. Рада, і стали давати розпорядження, які далеко виходили за межі військових справ, поки нарешті сама Центральна Рада не була розігнана німецьким ляйтенантом і на її місце не сів отаман вільного козацтва — ген. Скоропадський. Сей ясновельможний, розуміється, цілком підлягав волі і виконував усі накази ляйтенантів.

Боком вилізла Україні ся «допомога». Пожежі і руйнування сіл, розстріл селян і робітників, численні арешти, повнісінькі тюрми, безоглядний і безсоромний грабунок майна українського народу — ось що принесла ся окупація.

Становище українських партій Ц. Ради, котра несе відповідальність за сей страшний погром України, було кепське. Як кажуть: б'ють і плакати не дають!

Коли підставна фігура окупантів Скоропадський «бив» партії Ц. Ради, вони мусили мовчати або безсило зникати з приводу того, що от бідолашні німці обдурені чорносотенцями, поміщиками, капіталістами, «недобитками» російської контрреволюції, що німці щиро і прихильно ставляться до України, щиро бажають допомогти українському народові збудувати власну державну хату, — та тільки оті гемонські російські «бюрократи» обдурюють німців. Партії з Ц. Ради мусили ставати спиною до тих фактів, де закликані ними «рятуни»-окупанти, навіть не виявляючи жодного заміру ховатися за «самостійну» ширму гетьмана, робили свої злочинні і руїнні вчинки. Вони вірили, мусіли вірити (der Wunsch ist Vater des Gedankens — бажання є батьком думки) наскрізь дірявій «самостійній» ширмі тоді, коли окупанти знаходили для себе корисним робити вигляд, нібито вони дійсно виконують накази українського гетьманського уряду.

І тому то нащадок Ц. Ради Директорія мовчить, мов води в рот набрала, про окупантів сучасних і можливих майбутніх.

Австрійська і германська революція зруйнувала або принаймні значно порушила військову дисципліиу окупаційних військ. Для окупації України австро-германські імперіялісти повинні були послати найбільш витривалі війська, найбільш імунізовані від усякої революційної зарази, найбільш «благонадійні». Дійсно, згідно з тими відомостями, які нам доводилося одержувати, окупанти мало підлягали «заразі». Тим самим вони були добрими стовпами німецького імперіялізму на Україні. Але коли велетенський будинок германського світового панування, про який мріяли германські імперіялісти, розсипався, мов пісок, — окупаційне військо теж хитнулося. Коли там, у себе дома, в Германії, один город за другим переходить до рук нових переможців, — не мас жодного значення далі держати в своїх руках Україну.

І окупаційне військо охоплене однією гадкою, однією волею: додому! Nach Vaterland! Частини розлазяться, як де салдати сідають і прямують додому, як доведеться. Але сей стихійний рух не може розвинутися як слід. Окупаційне військо зайшло дуже далеко в середину чужої для них країни. Вибратися поодинці дуже трудно, майже неможливо. Треба подбати про спокій на залізницях, щоб можна було доїхати додому. Треба тримати залізниці в своїх руках, щоб ніхто не став перешкоджати виїздові. І тому окупація для здійснення замірів німецького імперіялізму мусить продовжуватися, але тепер продовжуватися окупацією, щоб якнебудь вирватися з того прикрого стану, в якому вони опинилися.

Германські «Совіти» на Україні і мають керувати сими справами. Відношення сих совітів до тих трьох головних зараз на Україні центрів визначається їх становищем, їм потрібен «лад та спокій», щоб можна було вибратися додому. І тому вони «невтрально» ставляться до боротьби різних течій на Україні: чорт з вами, хоч горло перегризіть один одному, аби тільки нам не було перешкод для від'їзду.

Але поруч з сим стихійним рухом можна помітити іншу течію,  в зовсім іншому напрямкові. Імперіялісти  Германії  залишили  будь-яку  надію  робити зараз опір своїм учорашнім ворогам, спільникам  Антанти.  Навпаки,   їм  самим  доводиться  прохати допомоги проти власних  «збунтованих рабів». Боротьба з своїми «ворогами», з власною революцією не приведе ні до чого, поки буде існувати огнище рєволюційної зарази, революційна Совітська Росія. І тому то імперіялісти Германії, коли вони програли на Заході, перестали змагатися з Антантою і лише у високоповажній формі застерегли Антанту, щоб вона у її власних інтересах не довела до знищення германську збройну силу, і пропонували себе до послуг. «У боротьбі з більшовизмом ми бачимо міст, на якому з'єднаються інтереси культури і господарства потрійного союзу і його ворогів. Сильна Германія  буде  мати  змогу  дати  достатній  опір більшовизмові, якщо ж вона буде ним переможена, то тоді факел якнайдужче звірячої революції, яку бачив  світ, зруйнує Европу на  попелище. Антанта повинна не випускати з очей сього питання». [80] Так писала газета „Kreuz Zeitung", газета німецьких імперіялістів.

Ми бачили, що Антанта на чолі з Америкою поставила собі завдання відродити «єдину і неділиму» Росію. Ми бачили, що найкращим вихідним стратегічним пунктом сього походу є берег Чорного моря, і на першому місці Україна.

Ми не знаємо, чи Вудро Вілсон звернув увагу на ті благання німецьких імперіялістів, чи він і сам добре розумів справу — одне ясне, що Антанта постарається використати окупаційне військо Германії у власних інтересах. Правда, се військо не дуже то зараз корисне для Антанти, бо воно не дуже витривале, встигло вже «заразитися». Його треба замінити своїм, ще не порушеним. Спиратися цілком на німецьке військо в той час, коли сама Австрія і Германія помалу окупуються, — не дуже то спокійно і міцно. Але що мусиш робити, коли покищо іншої сили немає?

І команда австро-германського війська і «Совіти» безумовно одержали відповідні накази, і що можна зробити, зроблять. Тим самим від'їзд окупантів з України затримується.

Але перевагу зараз має перша зазначена нами течія: стихійний рух і стремління додому.

Друга течія запанує лише тоді, якщо в Германії окріпне контрреволюція. У всякому разі Україні доводиться зараз рахуватися з сією силою. А незабаром, може, з весни, Україна може буде примушена рахуватися з більш численною і сильною окупацією Антанти для знищення революційної примари комунізму і для відродження «єдиної і неділимої» Росії.

Так стремління політичних блазнів утримувати з своїх руках владу будь-якою ціною привело до такого сумного стану. Ради самостійности України на шию їй повішений камінь, котрий тягне її до дна і котрий душить самих тих, що закликали собі «допомогу». Боком вилазить зараз і буде вилазити ся «допомога» Україні.

Всі сили, що борються на Україні, мусять рахуватися з сією «надзвичайною»  силою. І рахуватися з двох боків. З одного боку, вони мусять, не можуть інакше,   увіходити   в   згоду   з   сучасною   «порушеною»   окупацією,   щоб   використати   бажання   окупантів якмога скоріше добратися додому. Тут може бути «сговор», угода, торговля, щоб передати з рук у руки, «з поли в полу» (як роблять прасоли) владу в   тому   чи   іншому   місці.   Се   приводить   до   того, що   судією   і   вирішителем   судеб   України   стають і надалі окупанти.

З другого боку, треба рахуватися з сією окупацією, щоб знайти відповідний шлях і відповідні сили, котрі стали б у пригоді повного визволення України від усякої окупації.

Се приводить нас до питання: яким шляхом мусить іти Україна, щоб здобути повну волю свого життя, свого соціяльного, свого національного, економічного,  політичного  визволення?

І де ті сили, котрі можуть і повинні повести Україну в сій страшно складній і трудній боротьбі?

10. Тенденція українського руху: самостійна Україна

Яким шляхом мусить іти, куди мусить прямувати Україна, щоб досягти своєї мети: повного і всебічного визволення?

Се питання підводить нас до іншого питання: 

Де шукати поради, відповіді на се питання? Чи треба шукати сієї відповіді у великих і малих славетних людей? Чи шукати її в різних загальних принципах, гучних гаслах, «юридичних дефініціях» і т. д.?

Які б не були корисні сі два джерела вирішень нашого питання, — ми не можемо покладатися цілком на них, бо великі і малі славетні люди або мовчать, або говорять щось таке, що не дає прямої відповіді; або не зрозуміло, чому говорять саме так, а не інакше — се раз; а подруге. великі й малі славетні люди боліють тією ж таки хибою, що й звичайні люди, а саме: перебувають у стані людей, у котрих der Wunsch ist Vater des Gedankens (бажання — батько думки). Покладатися ж на загальні принципи, юридичні дефініції і т. д. не можна через те, що зміст сих принципів, дефініцій визначається знов таки людьми, так що навіть проти волі сих людей загальні принципи, дефініції часто грають ролю «юридичного закону», про який відоме руське прислів'я каже: «Закон что дышло, — куда повернул, туда й вышло»!

І позаяк ми себе ввжаємо також підлеглими впливам сього часу і місця, то треба знайти таке джерело, котре могло б найменше підлягати різним -сенатським роз'ясненням» і котре саме давало б опір, різним, вільним чи не вільним, перекрученням.

Мусимо тут таки попередити читача, що ми не вільні від українських почувань. Вони є «в нас», але не тільки «для нас», — в сьому ми можемо переконати «катеринославців», які вважають себе вмістилищем «чистого інтернаціоналізму», «чистого соціялізму», «чистого комунізму». «В них для них» немає ніяких, скажемо, наприклад, почувань великоросійського націоналізму і шовінізму. Борони, Боже, нас навіть подумати про се!

Щоб ухилитися, наскільки можна, від особистих почувань, власних і чужих, навіть почувань «чистих інтернаціоналістів», — ми повинні звернутися до реального процесу революційного руху на Україні, прислухатися до мови фактів, намацати тенденцію реального українського руху. Факти — вперта річ. говорять англійці.

Щоб проаналізувати і знайти тенденцію українського руху, нам буде досить розглянути розвиток сього руху лише на протязі останніх 1917 і 1918 років. Попередня історія має лише підготовний і пояснювальний характер щодо самих окремих рис, деталів. Революція, ми се знаємо, розкриває наочно дійсні сили і дійсну тенденцію усякого суспільного руху, розриває всяку намітку, якою обгортаються історичні постаті і течії в період «мирного», «органічного» розвитку. Отже, і для урозуміння характеру і тенденції українського революційного руху революційні роки 1917 і 1918 мають незрівняно більше значення, ніж; навіть попередній рух на протязі цілого століття.

Досить пригадати собі історію України на протязі останніх двох з половиною століть, щоб переконатися в тих надзвичайно тяжких і скрутних умо-винах, в яких жив і розвивався український рух. Всі страшенні сили і страшенна «зброя», яку тільки давало і февдально-кріпосницьке і буржуазно-капіталістичне суспільство, було вжито для знищення українського руху не одною лише бюрократією, а й «обществом»: поміщиками, і буржуа, і «третім елементом», і навіть «неукраїнським» пролетаріятом.

Нам можуть кинути докір, що ми порівнюємо пролетаріят «неукраїнський» з поміщиками, капіталістами і протиставляємо його «українському» пролетаріатові. Нам можуть зауважити, що ми вносимо «роз'єднання» пролетарів різних націй і штовхаємо пролетаріят до «союзу» з буржуазією. Ми живемо в такий час «чистого інтернаціоналізму», щоі мусимо передбачати сі докори й уваги і серйозно на них відповідати. От тим, хто спитається нас «ловити», ми й мусимо сказати, що у нас іде річ не про те, як повинно бути, а як було на ділі. А на ділі було так, що неукраїнський пролетаріят ставав неприхильне до українського руху, як і взагалі до національних рухів. Він терпів його, але застерігав від «націоналізму». Проти монархії, поміщиків, капіталістів, яко протест, його підтримували не тільки пролетаріят. Але далі... ні, се «шовінізм»! Се факт, з яким ми й далі ще будемо зустрічатися. І се, і тільки се ми й маємо на увазі, говорячи, що для «знищення» українського руху були вжиті заходи не одною лише бюрократією, а й «обществом». Різними шляхами, різними способами. — але результат був. один: умови розвитку були занадто скрутні і неприхильні. Поліцейська заборона, тюрма, церква, преса, школа — все прилучалося для одної мети, було —

«Все к цели  одной».

Виходили з різних принципових, ідеальних, корисних, суспільних, особистих міркувань, вживали різні заходи, по-різному ставилися щодо метод, — словом, свідомо чи несвідомо, хотіли чи не хотіли, а результат був один.

Тяжкий стан українського руху під час війни став нестерпним. Преса, яка ще лишалася на Україні, була задушена; всі, хто тільки виказав себе зараженим «мазепинством», були взяті під підозрілу й уїдливу увагу царської поліції, розігнані, розташовані по різних кутках «не столь отдаленньїх мест», завойована Галичина, — куди перекидалися працівники на українському полі раз-у-раз, як ставало нестепрко лишатися на Російській Україні, — була «облагодетельствозана» добром російської «культури», яка персоніфікувалася в особах різних поліцейських, урядових, педагогічних, чорносотенних і ліберальних обрусителях, аж до П. Струве, сього enfant terrible «оппозиции его величества», цілі села й міста руйнувалися під гарматним вогнем, поля перекопувалися окопами, люд зганявся з своїх осель, країна плюндрувалася. Здавалося, не встати Україні після всіх сих розрухів ...

І тим більшого значення повинен набрати той маштаб революційно-національного українського руху, який виявився буквально з перших днів революції 1917 року. Говорити після прожитих днів, що все лишилося по-старому, що є «окупація і лише окупація», можуть тільки люди, котрі нічому не здатні навчитися або не хочуть бачити того, що видно кожному, хто тільки не вважає себе (і не тільки «для себе») «сосудом чистого интернационализма», і лише сліпий також не бачить основної тенденції сього руху — утворити незалежну, самостійну державу. Самостійність можна вважати за результат «отражения» окупація «в головах деяких добродіїв від несподіваних в них для них українських почувань» в такій же мірі, як, скажемо, «катеринославську точку погляду» можна вважати за «чистий в них для них інтернаціоналізм». Самостійність, яко мету українського руху, не можна також вважати однаковою з «самостійністю» гетьманщини. Навпаки, «самостійність» самостійного гетьмана і «катеринославська точка погляду» — рідні сестри і обидві карикатури: одна на самостійність, друга на інтернаціоналізм. І якби самостійність гетьмана була дійсним дзеркалом тієї самостійности, до якої прагнув і прагне український рух, — то над самостійністю треба було б забити осиковий кілок, якнайглибше. І якби «катеринославська точка погляду» була дійсним дзеркалом інтернаціоналізму, а не йога карикатурою, —то над інтернаціоналізмом давно б стояв хрест. Але карикатура е «карикатурою і лише карика турою»!

Самостійність — се дійсний зміст українського руху. Гадати, що український рух можна задоволити дозволом надрукувати українського букваря чи часопис або поставити на сцені українську п'єсу з «танцями й музиками», або носити червоні штани та синій жупан, або варити галушки та вареники, — самі знаєте добре, хто може так гадати. А що ж залишається з «хворобливого», як каже «Коммунист», українського національного питання після того «частного» вирішення, яке дають «комуністи України»?
Погляньмо на факти. Численні резолюції численних українських маніфестацій, зібрань, військових, селянських, робітничих з'їздів, партійних, професійних, просвітніх організацій, домагання українських делегацій до Тимчасового уряду на початок революції 1917 року ставлять на першу чергу два домагання: 1) національно-територіяльна автономія у федеративному зв'язку з Росією; 2) допущєння на майбутню міжнародну конференцію представника України.

Ми не будемо спинятися на юридичних дефініціях автономії і федерації і на їх різниці. Нас цікавить той зміст, який укладали відповідні українські організації в се домагання. Як би ми не ставилися до факту заклику Ц. Радою окупантів на Україну, не можна віднімати того факту, що Ц. Рада на Україні користувалася досить широким впливом, і її домагання й універсали лежали якраз по фарварету українського руху і кожний раз став.а-ли або підрахунком пройденому, або вихідним пунктом, початком нової глави в історії його розвитку. Тому то для урозуміння змісту національнотериторіяльної автономії нам досить лише звернути увагу на акти Ц. Ради.

1-й універсал, який оголошував автономію України після 3-місячної тяганини з Тимчасовим урядом з приводу «хворобливого» питання, прямо зазначав волю українського народу до незалежности, са-мостійности у внутрішніх справлх України. «Однині самі будемо творити наше життя», — говорив універсал.

Як розуміла сю формулу Ц. Рада, показує «Конституція України», статут про Генеральний Секретаріат, ухвалений на засіданні Малої Ради 16 липня 1917 року «на підставі згоди з Тимчасовим урядом від 3 липня 1917 р.», себто після реакції в зв'язку з наступом на фронті 18 червня і напередодні «липневих днів» (3-5 липня) в Петрограді і Києві; себто в результаті поступок, компромісу з Тимчасовим урядом з огляду на непевний стан революції; себто під упадок революційної енергії взагалі, українського руху особливо, і під зріст контрреволюції. Не треба забувати, що «згода 3 липня» спричинилася (поруч з іншими подіями) до липневої катастрофи.

От як зазначає сей статут права Генерального Секретаріяту:

§ 1. Вищим Краєвим Органом Управління на Україні є Генеральний Секретаріят Ц. Р.. який формується Ц. Радою, відповідає перед нею і затверджується Тимч. урядом.

§ 19. Всі закони Тимч. Уряду мають силу на Україні з дня проголошення їх в Краєвому Урядовому Вісникові на українській мові.

«Примітка: В екстренних випадках Ген. Секр. проголошує їх іншим способом».

Всякому відомо, що 1-й універсал був оголошений на 2-му військовому з'їзді, де обурення українських вояків тяганиною з боку Тимчасового уряду, забороною Керенським з'їзду й ін. дійшло до найвищого напруження. 1-й універсал можна вважати не досить енергійним у домаганнях, дуже лагідним, всупереч тим палким промовам і гострим почуттям, що виявилися на з'їзді. Він зменшував, а не побільшував домагання українських мас. В. Винниченко мусів доводити, що зараз (тоді) не треба домагатися більшого і оголошувати самостійної республіки, бо 1) ми ще не встигли організуватися,

2) ми не маємо досить збройних сили в той час, коли наші вороги мають військо на Україні, 3) велікі городи зараз не підуть за нами, позаяк в них переважає неукраїнська людність. Виходячи з сих міркувань, треба брати те, що можна взяти. У свій час ми дійдемо і до республіки.

В. Винниченко висловив «офіційну» думку українських мас. Зараз автономія, щоб потім осягти самостійну республіку — ось зміст сього прагнення. Ми бачимо на сьому прикладі виправдання спостереження т. Леніна:

«Автономія, яко реформа, принципово відрізняється від волі відокремлення, яко революційного заходу. Се без сумніву. Але реформа — всім відомо — часто е на практиці лише кроком до революції. Саме автономія дозволяє нації, примусово утримуваній в межах даної держави, остаточно уконотитуюватися яко нація, зібрати, усвідомити, організувfти свої сили, вибрати цілком відповідний момент для заяви ... в «норвезькому» (мається на увазі ухвала норвезького сейму в 1903 році про відокремлення від Швеції) дусі: ми автономний сейм нації такої то або краю такого то, оголошуємо, що імператор всеросійський перестав бути королем польським і т. ін.».

Таким був реальний зміст і 1-го універсалу.

Нам можуть сказати, що другі  думали  інакше.

Ми згоджуємося і скажемо навіть більше: коли придивляєшся де керівників українського руху, то бачиш, що зони не поспів.али за ходом подій, що «сова Мінерви вилітала лише уночі», що im Anfang war die Tat (спочатку було діло), і лише потім являлося «слово». Але тим більше значення має се для нас, яко показник глибини джерела національно-визвольного руху. Стихійно, помацки, інстинктом вибирали маси свій шлях, рвали всякі «лагідні» форми і «гармонійність» різних солоденьких і гучних теорій...

Ще більше в сьому переконує нас друге домагання — допущення представника України на майбутню мирову конференцію. Якщо не помиляємося, українці перші з усіх народів Росії виступили з таким домаганням. Як і взагалі український рух у Росії був зразком, на якому вчилися, до якого прислухалися, за котрим поспішали інші національні рухи Росії. Не треба мати «н себе для себе» великого розуму, щоб зрозуміти, що виступати на міжнародній арені представником народу, який перебуває з межах чужої держави, поруч з представниками сієї держави, можна лише тоді, коли фактично сей народ став самостійним і тільки бракує зачіпки зробити заяву в «норвезькому» дусі, — хоч він навіть «в себе для себе» не спромігся усвідомитися в сьому. Яко ілюстрація до сього — ось заява одного з делеґатів на 2-му військовому з'їзді.

«Як ми стали самостійниками? Узнали про заборону з'їзду, про відповідь на домагання Тимчасового уряду і зрозуміли, що годі просити, треба самостійпо переводити в життя свою роботу — і через те назвали себе самостійниками'. Але тепер ми побачили, що є самостійники, які бажають утворити окрему українську державу. До такої партії ми не належимо».

«Катеринославська точка погляду» може на сьому прикладові переконатися, що в масах «в них для них» ідея самостійності! може бути «дискредитованою» (кажучи словами резолюції про Україну і Росію, яку ми навели раніше), і в той же час вони будуть заявляти: годі просити, треба самостійно переводити в життя свою роботу! А який народ може самостійно переводити в. життя свою роботу, як не самостійний? Спитайтесь укласти їх на ложе «пролетарського централізму», якщо се слово брати в його реальному змісті, і ви побачите перед собою самостійника. А се може статися, наприклад, у такому випадкові. На Україні знов постануть Совіти. «Катеринославський» уряд, щоб виконати своє обіцяння, скликає з'їзд, або він сам збирається. І от виявляється, що на з'їзді беруть верх самостійники, скажемо, люди, що хочуть оголосити самостійність Совітської України.

Що мусить робити «катеринославський» уряд? Розігнати, бо се ж «шовіністи», бо нони проти «чистого інтернаціоналізму» і т. д.

Що заспівають тоді маси, які «ізжили» «в них для них» самостійність? Певно: годі просити «катеринославців»,  треба  самостійно  переводити в життя свого роботу.

«Однині  самі  будемо творити наше життя».

Але не так склалося, як дбалося. Наступ 18 червня, події 3—5 липня в Петрограді, 5—7 липня в Києві (обеззброєння полуботківців), розстріл богданівців, смертна кара на фронті загальмували справу автономії України, аж поки корніловська авантура не розбила морок контрреволюції. Революція в жовтні розбила контрреволюцію. Бувша Російська імперія розсипалася н-а окремі елементи, «власть опинилася на місцях». Центральна Рада захопила владу, у неї є фактична змога, і тому вона вже не боїться оголосити Українську Народну Республіку в федеративному зв'язку з Росією (7 листопада). Тепер уже така республіка не задовольняє маси, але... далі покищо не можна було йти: на Україні перебувало козацьке і російське військо, яке ставилося вороже до відокремлення. «До сього (самостійности) прийде саме собою — з часом». А голова Ц. Ради, М. Грушевський, закриваючи 1-й київський з'їзд, на якому стався розкол, в своїй короткій промові зазначив пройдений шлях і додав, що шлях сей прямує до самостійности і що самостійність, мабуть, буде осягнена скоріше, ніж ждали. Ми знаємо, що В. Винниченко на 2-му з'їзді рахував, що до республіки дійдемо лише років через 2—3!

Про самостійність, яко конечну мету, свідчить і та кумедна і, як на ті часи, цілком контрреволюційна теорія «соціялістичного федеративного уряду», яка не здійснилася і не могла здійснитися і яка була висунена Ц. Радою. Ц. Рада хотіла утворити російський уряд згодою окремих частин бувшої Російської імперії: Україна, Великоросія, Дін, Кавказ, Сибір і т. д. Але така згода могла бути дійсною лише в. тому випадкові, якби сі країни були політичне рівноправні, незалежні, самостійні. Хиба сієї теорії полягала не стільки в ній, скільки в тому часі і об'єктивному стані України. Центральний російський уряд був — Совіт Народних Комісарів, — а Ц. Рада заявляє, що його немає, і бажає увійти з ним у згоду, яко урядом лише Великоросії. Україна частина Росії (так воно було і такою її вважала і Ц. Р.), а веде себе як незалежне і рівноправне з нею ціле, — ось протиріччя того стану, в якому пребувала тоді Україна.

І се протиріччя виявилося і на другому полі. Ц. Рада послала свою окрему делегацію в Берестя Литовське на мирові переговори. «Катеринославська точка погляду» з погордою, з виглядом ментора, кріпкого «заднім умом» (щоб не сказати інакше), говорить про помилку «визнання всеросійською делєґаціою в Бересті делегації Ц. Ради».") А хай поміркує «катеринославська точка погляду» та пригадає об'єктивний стан не тільки України й її делеґації, а й Росії й її делегації. Що б зробила «катеринославська точка погляду»? Не визнала б? Але тоді кінчаються «пшиком» і всі переговори, які були збудовані на «праві націй на самовизначення», на § 9 програми більшовиків, на тому пункті, який визнається і зараз «катеринославдями». Російська делегація мусіла визнати делегацію Ц. Ради, бо «з фактами лічаться», як відомо було ще голові Тимчасового (не теперішнього!) уряду кн. Львову, бо "факти — вперта річ" — і треба мати «катеринославську» голову, щоб сього не розуміти.

Не визнати не можна було. Визнання було неповне, недоговорене, нещире. Як, з другого боку, заява делегації Ц. Ради була теж неповною і нещирою, коли вона, руйнуючи революційний «фронт» перед австро-германськими імперіялістами і «полемізуючи» (фактично дискредитуючи владу російського уряду), — в той же час заявляла про єдність «фронту», про те, що вона стоїть по один бік бар'єру з російською делегацією.

Сей суперечний стан України наочно виявився, коли прибула друга українська делеґація, від ЦВК України.

Яким міг бути інший вихід не тільки перед Ц. Радою, а й перед Україною, хто б не стояв на місці Ц. Ради? Вихід міг бути лише один — оголошення самостійності!.

І цей логічний висновок був зроблений Ц. Радою на засіданні 11—24 січня 1918 року; 4-й універсал оголошував самостійність, незалежність, суверенність Української Народної Республіки.

Крапки над і були поставлені, і протиріччя вирішилося. Делеґація Ц. Ради заключила сепаратний мир, делегація російська порвала переговори, оголосивши відому заяву: ні мир — бо се означало б погодитися з ультимативними вимогами Германії, і в тому числі визнати договір з Ц. Радою, значить, визнати Ц. Раду за «законний» український уряд, а себе нападаючою стороною, визнати правильність твердження Ц. Ради, що війна між Ц. Радою і більшовиками с війкою України і Росії; ні війна — бо воювати не можна було за браком війська і т. д.

Так Ц. Рада, не свідомим керівництвом, а підштовхуванням фактів дійшла до самостійности. «В неї для неї» були лагідні, солоденькі міркування про лагідний організаційний рух, щоб поволі з «передишками», осягти повне визволення. А «поза нею» було «щось сильніше за неї»: факти, об'єктивний, реальний процес реального життя, який штовхав, будив думку, примушував робити відповідні логічні висновки.

Погляньмо тепер на стан і ролю другого фактора революційного українського процесу — на Совіти і партію більшовиків зокрема.

Наведена вище цитата з «Коммуниста» ч. 5 говорить: «ми... не давали загальної відповіді на питання, яких же форм обопільних стосунків домагається пролетаріят України: чи домагається він кра-евої автономії, федерації, самостійности, чи, може, він не бажає ніякого політичного виділу України, домагаючись  безпосереднього зв'язку кожного  місцевого Совіту з всеросійським центром».

В сьому твердженні є багато правди. Ми дійсно ніякої відповіді на українське питання не давали, бо ми його і не знали, рахуючи його лише «дрібнобуржуазними витребеньками» (се ми говоримо про фактичне відношення більшовиків на Україні, а не про окремих осіб). Але тим самим, що тоді «в нас для нас» не було ніякої України, а була лише «південна Росія», ми вже давали відповідь: «ніякого політичного відокремлення, безпосередній зв'язок кожного місцевого совіту з всеросійським центром». Правда, до сього прилучалося ще «право націй на самовизначення», але то «потім» — «авось, небось, как нибудь!» А зараз «ніякого політичного відокремлення, безпосередній зв'язок кожного місцевого совіту з всеросійським центром».

Здавалося б, що ся точка погляду захищає від усякого «шовінізму», від усякої самостійности, —• навіть «в нас для нас».

А на ділі до чого ми дійшли? До самостійности! Се ж факт!

Тут нас «катеринославська точка погляду» перебиває і з погордою й обуренням кричить про «ско-ропалительное признание за федерацией самостий-ности ЦИК УкраиньІ й вся зта игра ЦИК Укра-иньї в правительство...» і т. д. Алеж іншого шляху фактично не було! Якби «катеринославці» уміли «лічитись з фактами», то вони б се зрозуміли, їм би тоді стало б зрозумілим і той «факт», що вони самі, віднімаючи навіть існування України, утворюють окрему партію й окремий уряд для сієї неіснуючої країни, і що «в них для них» іншого шляху немає, і що вони тим самим, несвідомо, «в собі для себе», затверджують існування яко державно-політичної одиниці тієї країни, існування якої вони віднімають, але роблять се помацки, псуючи власну справу. Факти вперта річ — і навіть мідний лоб з ними нічого не вдіє і

Ми домагалися «безпосереднього зв'язку кожного місцевого совіту з всеросійським центром», — а під примусом подій повинні були скласти, «катеринославці» в тому числі, ЦВК України, себто центр, який мав зібрати роз'єднані українські совіти, стати «між» кожним місцевим совітом і всеросійським центром...

Ми не бажали «ніякого політичного відокремлення» — і му сіли «скоропалительно визнати за федерацією самостійність», бо ми проспали український рух і не виробили «в нас для нас» позитивної відповіді: — «так або ні» (та тоді і не можна було сього зробити) щодо України. Ми мусіли «скоропалительно» робити, бо факти — вперта річ, — як мусіли «катеринославці» зараз поспішати «петушком, петушком!» за Директорією, хоч вони й возилися і кричали весь час про повстання.

Щоб боротися з Ц. Радою на Україні — ми мусіли утворити ЦВК Совітів України і тим самим скінчити організацію України яко державно-політичної одиниці і затвердити її фактично. Хай спробують «катеринославці» викреслити сей «пункт» з історії України!

Щоб боротися з Ц. Радою на міжнародній арені, ми мусіли послати делеґацію до Берестя, себто, не бажаючи, не свідомо, ми закріплювали на міжнародній арені стан України яко державно-полі-тичної одиниці. Хай спробують «катеринославці» викреслити сей «пункт» з історії конституювання української нації!

І сміх, і сльози, коли читаєш, як сучасний ЦК «катеринославської» партії «загибает салазки» німецькому «соціялістичному» урядові з «Полтави», тоді як до Полтави було дуже далеко і як там сидів ке то Скоропадський, не то Петлюра! Але яким би «курйозом» ми не вважали сей «факт», а він, в карикатурі, свідчить про те ж: факти — вперта річ!

Щоб боротися з німцями, яких закликала Ц. Рада, — ми мусіли оголосити самостійність України. Ми мусили, мусили, мусили ...

Якщо про Ц. Раду можна сказати лише сит grano salis, з значними застереженнями, то про нас тоді можна без усяких застережень проспівати:

Без   меня   меня   женили,   — Я на мельнице был.

На тій самій «мельниці», де мешкають і досі «катеринославці». Не даром вони навіть пишуть на зразок сісї пісні: «в них для них» і «без меня меня»!

Так під примусом фактів, подій, логікою реального революційного національно-визвольного руху на Україні — обидві найбільш авторитетні організації України Ц. Рада і ЦВ Комітет Совітів прийшли до самостійности.

Були різні заміри, різні точки погляду, різні бажання, різні філософічні, соціяльно-політичні, ідеологічні взагалі міркування — а результат, конечний пункт, у який уткнулися всі, був один: самостійність!

Були помилки, були хитання, була непослідовність! Але пояснюти сей результат лише «помилками», «непослідовністю», «хитаннями» — се ж...

«Все удача да удача, — дайте ж хоть каплю разума!» — говорив Суворов тим, хто пояснював всі його «победы й одоления» тільки «удачею», «випадком».

«Все помилки та непослідовність, — дайте ж хоч краплю історичного змісту сьому процесові!» — скажемо ми і додамо: бо тоді взагалі не можна нічого зрозуміти в. історії, якщо ми будемо керуватися методом «катеринославців».

11. Революція в Австрії. Галичина

Наша аналіза тенденції українського руху була б не повна, якби ми не звернули уваги на ще одну і невідрізниму рису сього руху.

Революційний український рух відбувався головним чином на російській Україні. Але події сього руху відбивалися також і в Галичині, в австрійській частині України.

І в попередні часи сі дві частини, насильницьким чином розірвані одина від одної, ніколи не губили зв'язків між собою. Перерізані штучно кордоном, власне Україна і Галичина з природного, етнографічного, соціяльно-економічного і побутового стану являли собою щось ціле, яке мало й свої історичні традиції. Тому то український рух по один бік кордону мав великий вплив на судьбу його по другий бік. Російська Україна і по кількості населення і по території складала майже в десять раз більшу частину, ніж Галичина. Але вона жила в далеко скрутніших політичних обставинах, ніж: Галичина, Самодержавна царська Росія накладала далеко міцніші ланцюги, ніж; Габсбурґська «клаптева» подвійна чи потрійна монархія.

І тому то Галичина займала «не по чину» велике місце в історії українського розвитку. «Український П'ємонт» — так прозвали Галичину як осередок українського руху, де ніколи не потухало його огнище і відкіля воно кидало іскри на другий бік кордону.

Російська революція справила величезне враження на галицькі партії, на галицьке громадянство. Все, що тільки було політичне незалежного і національне свідомого, ставилося страшенно вороже до «Московщини». Москва знищила політичну волю України, Москва душить українство, головний наш ворог — Москва. Такий був. настрій. Все дозволене, все гаразд — аби тільки визволити з московської неволі Україну. Звідси лише один крок до «Союзу Визволення України», який не цурався прямої допомоги з боку австро-германського уряду. «Генеральні штаби в сучасній війні пильно стараються використовувати всілякий національний і революційний рух в таборі їх ворогів., німці — ірляндське повстання, французи — чеський рух і т. і.». Безумовно, що австро-германcькі імперіалісти були не від того, щоб використати й український рух, готові були для сього дати й грошей, дозволяли вести пропаганду між полоненими і т. д. Безумовно, що були партії і групи, які не цуралися сієї допомоги. Але вважати за се український рух яко австро-германську вигадку — се ж до лиця лише російській буржуазії, яка кожний раз лякала маси «німецькими грішми», бо кожний уявляє собі світ, судить по собі.

Коли сталася в Росії революція — відношення з боку українських партій, навіть з боку «Союзу Визволення України», змінилося. Російська революція, що виставила такі яскраві гасла, викликала надії на скорий «мир и в человецех благоволение». Старі царські ланцюги впали, а все громадянство Росії з великим захопленням змагається за «мир на підставі самовизначення народів»?

Невже у власній країні воно не дасть «самовизначитися»?

Багато галицьких політичних і громадських діячів були розташовані по різних кутках Росії. Тепер вони зібралися в Києві. Таким чином встановлено було безпосередній зв'язок з Галичиною.

Галицькі партії прямо й одверто виставляли два гасла, які доповнювали одне одного: 1) гасло об'єднання двох частин, російської й австрійської, українського народу, 2) в одну незалежну самостійну державу.

На російській Україні активну ролю грало лише друге гасло — організаці українського народу в вільну, незалежну, самостійну державу. Перше гасло не мало активного значення, не тому, що воно було зайве і побічне для національно-визвольного руху, а тому, що російська революція тоді обмежувалася лише рештою території бувшої Російської імперії. Здавалося, революція не знайде відгуку по той бік військового фронту, війна буде скоро скінчена, і національне питання буде вирішене на майбутній незабаром мировій конференції. Тим більшої ваги набирало домагання допущення представників українського народу — не відрізнюючи російської й австрійської частини — на сю конференцію.

Про мирову конференцію лише балакали, але ніяких заходів, ніхто не вживав, 'аби хоч поставити питання про місце і час конференції. Зате про соціялістичну конференцію у Стокгольмі балачок було досить. Українські соціялістичні партії жваво обговорювали питання майбутньої конференції й підготовлялися до посилки делеґації. Галицькі с.-д. навіть вислали своїх делегатів до Стокгольму з меморандумом,   в  якому між іншим стояли оті два домагання.

Отже, активної агітаційної ролі в революційно-національному рухові на Україні домагання об'єднання з Галичиною не грало, що не означало, що воно оставлене поза увагою. «До сього прийде саме собою, з часом».

Окупація України мала величезне значення з сього погляду. Оцінити зараз у поважній мірі е.плив сього фактора не можливо. Але одного не можна віднімати. Як би ми не ставилися до заклику німецького війська, як би ми не ганьбили і не плямували сей акт Ц. Ради і яке б шкідливе для самого діла національного визволення України враження на самі українські маси воно не мало, — одне без сумніву: в той час, коли окупація України обірвала зв'язки з Росією, вона наблизила російську Україну до Галичини. Але се акт двобічний. Наближаючися до Галичини, Україна тим самим притягувала її до себе. Австрійська делегація в Бересті з Черніним на чолі і австрійський уряд у Відні добре розуміли се, тому то вони так холодно ставали до миру з Україною, тому то австрійський райхсрат так довго тяг справу з ратифікацією мирового договору з Україною.

Австрійська (і германська) революція явилася тим фактором, на який менше всього покладали свої надії українські партії. Політика згоди, політика дипломатії — ось яким шляхом гадали й бажали йти українські партії.

Австрійська революція вивела українське питання на новий шлях — революційної боротьби і творчости широких народних мас.

До нас доходять лише уривчасті чутки про події в Австрії. Але основні риси сього руху нам відомі. На місці колишньої імперії Габсбурґів постали окремі національні самостійні республіки. Можливо, що процес сей скінчиться новим об'єднанням. Але сподіватися, що будуть відроджені цілком старі кордони, нам здається зайвим.

Що торкається цікавого для нас боку австрійського революційного руху, то ми маємо газетні звістки про «Східню Народну Республіку», республіку Української східньої Галичини, на чолі якої стоїть Національна Рада. Ми, далі, маємо звістки про заходи скликання установчих зборів. Ми маємо звістки про бої українців з поляками з-за Галичини (поляки вважають і східню Галичину польським краєм) і т.д. Сі звістки неповлі, але вони досить свідчать про одне. З початком австрійської революції в історії українського рухз7 починається нова глава. Гасло об'єднання Галичини з Україною поставлене ходом подій на чергу дня — і хочеш чи не хочеш, а з ним мусиш рахуватися.

Таким чином, головною тенденцією українського національно-революційного визвольного руху є конституювання українським народом себе, незалежно від старих кордонів, яко націю, яко незалежний, самостійний державно-політичний організм.

12. Чи можлива незалежна від Росії Україна?

Так то так, да з хати як? Ми не віднімаємо, що тенденцією   українського  руху   є   стремління  утворити   самостійну   незалежну   державу,   з'єднатися, зібратися,  сконституюватися  яко нація. Але стремління до утворення самостійно-незалежної держави не є чимось лише українському рухові властивим, воно є тенденцією всякого національного руху. Наша  марксистська  програма у § 9  виставила  гасло: право націй на самовизначення. А зміст сього гасла лише єдиний: право кожної нації на утворення самостійної   незалежної   держави,   бо,   як   показує історичний досвід, нація самовизначалася, мала таку   тенденцію,   лише   з   самостійну   державу.   Але се ще не означає, що всяка нація може скластися в самостійну   незалежну   держану.   Той   же   історичний досвід переконує нас, що багато націй згинуло зовсім, інші розсипалися, треті напівасимілювалися, четверті залишилися в межах чужої держави і т. д. І той же український національний рух, його історія,   його  результат   (гетьманщина)   переконує   нас, що «в сучасних умовах нинішнього світового господарства  самостійна Україна  не можлива». — Так можуть нам сказати.

Се дуже добре, — скажемо ми, що ви пригадали зміст «абстрактної» формули «право націй на самовизначення». Краще пізно, ніж ніколи.

Але в якій мірі справедливе твердження «тез Орг. Бюра», що історичний національно-революційний рух на Україні е «політичним висловленням того факту, що самостійна Україна в умовах нинішнього світового господарства неможлива»? Дійсно, коли б се було так, то було б безглуздим змагатися за самостійну Україну. Отже, наскільки се справедливе?

На жаль, тези О. Бюра більш постулюють, подають нам «абсолютні» істини, — а не доводять. Тези розкривають реальний зміст тої допомоги, яку одержала Ц. Рада від германського імперіялізму, розказують, як австро-германський імперіялізм використав український національний рух, як в.они на місце Ц. Ради поставили «самостійного» гетьмана, — взагалі як Україна попала в пазурі австро-гер-манського імперіялізму. Все се правда, — алеж чи досить сього, щоб постулювати: ergo, самостійна Україна в умовах нинішнього світового господарства не можлива? Ні, не досить. Се лише показує, які труднощі, які несподівані перешкоди виникають на шлях;/ визвольного від пут капіталу руху взагалі, національного визвольного руху в тому числі. Ніхто не сперечається, що шлях трудний, що визвольний рух може бути використаний тим чи іншим імперіялістичним хижаком. Хіба руська революція 1905 року не була використана тією ж Германією, Францією і т. д.? Хіба нинішня революція не була використана Центральними державами? Але що б ви сказали про людей, котрі на підставі сього зробили висновки: сі факти доводять, що республіканська Росія в умовах нинішнього світового господарства не можлива, що може існувати лише монархічна Росія? Са сіерепсі! Розуміється, ми не маємо Гарантії, що на випадок перемоги контрреволюції нам не настановлять царя. Але може й не настановлять, не можна буде настановити. Так само і з самостійністю України. Ми вже вказували на си-лу-силенну різних «об'єдинитєлів». Нічого несподіваного не буде, коли й об'єднають. А може й не об'єднають. Які б не були страшні Вілсони, Ллойд-Джорджі, Клемансо і шпі яиапгі, -а «факти» можуть перемогти і «переконати» світових імперіялістів. Історія має свій шлях, який визначається не одними президентами, банкірами, «фінансовим капіталом».

Ні, таких доказів мало. На підставі їх не можна рсбкти того висновку, який роблять «тези».

Але погодимося з ними на хвилину, приймемо їх на віру, повіримо авторитетній заяві О. Бюра.

Повірмо, що самостійна Україна в умовах нинішнього світового господарства не можлива. Що ж се доводить? Що вона не можлива і в умовах майбутнього соціалістичного господарства? Адже ж «тези» говорять не про сучасну, не про буржуазну, а про майбутню Совітську Україну. Самостійна Совітська Україна можлива? Розуміється, в умовах нинішнього світового господарства «не можлива» Совітська Україна, як «не можлива» і Совітська Росія. Але чи можна зробити звідси той висновок, що «самостійна Росія в умовах нинішнього світового господарства не можлива»? Потім, ми гадаємо, що подбати про приєднання до буржуазної Росії буржуазної України — се діло Мілюкових, Родзянок і світових імперіялістів, що стоять за їх спиною. Ми гадаємо, що О. Бюро міркувало про Совітську Україну, коли воно виставило гасло об'єднання (на федеративних засадах). Отже, самостійна Совітська Україна — можлива чи ні?

Наведемо відповідну до  сього аргументацію.

«7. Україна являється в сучасний момент відносно Совітської Росії форпостом контрреволюції, наслідком чого Совітська класть Фед. Рос. Сов. Республіки кровно заінтересована в тіснішому союзі з повстанським робітничо-селянським урядом України. Встановлення тіснішого зв'язку між Росією й Україною докраю необхідне й тому, що, відрізана від України, робітничо-селянська Північ попадає майже у безвихідне становище. А тому, з огляду на те, що робітники і селяни України заінтересовані в існуванні совітської власти на Півночі, необхідно відстоювати встановлення федеративного зв'язку робітничо-селянської України з Росією». Оце і все.

«Відрізана від України, робітничо-селянська Північ попадає майже у безвихідне економічне становище». Хай так. Який висновок треба звідси зробити? Ви говорите — приєднати Україну до Росії. А ми скажемо, навпаки: «самостійна Росія ні в умовах нинішнього, ні в умовах майбутнього світового господарства не можлива, бо відрізана і т. д., а тому приєднаємо Росію до України». Каравул, шовінізм, націоналізм!

Какой бы шум вы  подняли,  друзья, Когда бы зто сделал я!

А ми гадаємо, що при самостійній, дійсно самостійній, не на бомазі і на словах, а на ділі самостійній Україні робітничо-селянська Північ не перебувала б у стані «майже безвихідному». В усякому разі не в гіршому, ніж при «об'єднанні». Ви думаєте, Совітська самостійна Україна не дала б хліба, цукру, вугілля і т. д.? А ми думаємо, що дасть, з більшою охотою і щирим серцем, ніж тоді, коли її приєднають із-за цукру, вугілля, хліба і т. д.

«Робітники і селяни України заінтересовані в існуванні совітської в ласти на Півночі». Так, заінтересовані. Але хіба ся заінтересованість не поля-гас якраз у тому, що совітська власть на Півночі є найбільшою і найкращою гарантією в «нинішніх умовах світового господарства» того, що національне поневолення українського народу, народу робітників і селян, незабаром скінчиться повним визволенням? А повне визволення — се самостійність! Чи, може, ми помиляємося?

Ні, тих аргументів, які подало О. Бюро, занадто мало для висновку: самостійна Україна в умовах нинішнього сбітов.ого господарства не можлива. «Теза» лишилилася не доведеною.

Переходимо до «катеринославської точки погляду». Ми вже знаємо, що «катеринославська точка погляду» є офіційною точкою погляду і комуністів

України і Тимчасового уряду. Хай же читач не жалується, коли ми його зараз будемо частувати довго сією стравою.

Зазначивши, що України нема, що раніше була «Південна Росія», тепер стала «південна частина окупованої Германією на сході области», що є «окупація і лише окупація» — катеринославська точка погляду ставить таке запитання: «чи відповідає, чи суперечить "самостійність" України економічній її природі і тенденціям економічного розвитку»?

На думку «катеринославської точки погляду», се запитання рівносильне другому:

«Чи утворив економічний розвиток. України за останні десятиліття такий обопільний економічний зв'язок України з Росією, який служив би матеріяльною основою для з'єднання сих двох країн і суперечив би відокремленню однієї від одної, чи входження України в склад Росії було результатом тільки політичного пригнічення і насильства»?

Ось цілком відповідь на сі питання:

«Загальновизнаним місцем являється твердження, що основою, базою сучасного господарства являються потрійні — вугілля, руда, чавун.

«Де ж міститься ся база народного господарства Росії?

«В Росії базою господарства країни, його фундаментом є важка індустрія Донецького басейну.

«Із Донецького басейну йшли імпульси до життя всьому господарству, всій Росії. Досить декілька цифр.

«В 1913 році Донецький басейн дав промисловості 1561 міл. пудів вугілля з спільного російського видобутку в 2223. себто більше 70 відсот. усього видобутку Росії.

«Донецький зугіль обслуговувлв, попри південну індустрію, з котрою він нерозривно зв'язаний, залізниці, залізовиробний і переробний Пітер, текстильну Москву, пароплави і т.д.

«Основним джерелом чорного харчу для Росії був Донецький басейн.

«Він же — його металюрґійні колоси, — котрі злилися з вугіллям і рудою в комбіновані міцні підприємства, дає російській промисловості другу за вугіллям необхідну складну частину харчу про-мисловости: чавун, залізо, сталь.

«У 15 році південь подав 99 відсот. усіх, що поступили на руський ринок, двотавровлх балок і швелерів. 79 відсот. великих рейок, 68 відсот. сортового металу, 96,7 відсот. усього катаного дроту. Пересічно 3/4 всього чавуну, сортового залізного й сталевого продукту, що поступав на ринки Росії, в останні роки постачав південь.

«У ланцюзі сучасної індустрії Донецький басейн складає якнайбільш невідривне кільце.

«Всякі спроби, маніловські спроби в.икинути при огляді перспектив майбутнього се кільце з ланцюга російської індустрії являє собою або самообман, або реакційну утопію.

«Урал, Підмосков'я, Кузнецький район покищо обслуговують чисто місцеві потреби і мають місцеве більш-менш велике значення.

«Потрібні десятки літ упертої революційної роботи, щоб змінити вагу цих районів в загальній системі російської промисловости.

«Атте зв'язок сей не однобічний, не перетворюється в однобічну, вигідну одній країні залежність.

«Не дурно ж, навіть руські поміщики і капіталісти, захопивши владу на Україні для поширення її на в.сю Росію, не наважуються, не дивлячись на всю свою ненависть до Совітської Росії, розірвати економічні зв'язки з Росією: примара мануфактури, керосину, нафти, лісу стоїть перед ними.

«Текстильна промисловість України перебуває в початковому стані, і Германія нічого їй дати не може ... Нафту може дати Україні лише Росія і ліс також… Припинення російського машинобудування з-за відсутнссти підвозу українського' вугілля, б'с промисловість півдня, лишаючи її без необхідного знаряддя продукції.

«Ми розглядаємо основне в якнайгрубших рисах. Але непотрібно досить точних цифр і деталів, щоб визнати основний факт: останні десятиліття економічного розвитку України утворити таку економічну зціпленість України з Росією, що ми в праві визнати суперечність виділу України її економічному розвиткові, а значить і невідкличне обурення продукційних сил України проти всього відокремлення».
Все.

«Невідкличне обурення продукційних сил України проти відокремлення». Се звучить зовсім "по-марксистськи"! І як мало потрібно, щоб зробити сей "страшний" висновок!

Подумайте тільки: «самі» продукційні сили обурюються проти відокремлення України. А відомо ж кожному, навіть і марксистові, який не вчився в семінарії, що продукційні сили в «последнем счете» визначають весь суспільно-економічний, політичний, ідеологічний розвиток і життя суспільства. Се ж «база» — і «база» обурюється проти «відокремлення». Що ж дивного, що самостійність України полетить сторч, коли «база» обуриться! От що значить учені люди, так тобі розпишуть, як на долоні!
«Він лякає, а мені не страшно», — казав Л. Толстой про «страшного» Л. Андреєва.

«Катеринославці» нас лякають «базою», а нам не страшно сієї «бази». Вони хотять нас побити «базою», а ми по їх «базі».

Що важка індустрія і гірництво Донецького басейну грало першорядну ролю у всьому господарстві Росії — се відоме кожному.

Що Україна не має своєї текстильної промисловості!, що нафту і керосин, мануфактуру вона одержувала головним чином з Росії — се теж відоме.

Що економічні зв'язки були обопільні — се теж; безперечний факт.

Але що тут нового, і при чому тут «обурення про-дукційних сил проти відокремлення»?

Всякі економічні стосунки між всякими країнами — і незалежними державами, і між метрополією
і колонією і т. д. — мають більш-менш обопільний характер, що ще не свідчить про їх однаковий стан, про їх економічну рівноправність, однакову заінтересованість.

Немає жодної країни, котра не була б економічно зв"язана з другими країнами, котра задовольнила б всі свої економічні потреби власними силами, котра являлася б «господарською автаркією», — що не перешкоджає існуванню незалежних, самостійних держав в умовах нинішнього світового господарства.

«Катеринославська точка погляду» не знає, «що до чого», як говорив т. Ленін, їй треба було довести, щі «продукційні сили сбурюються проти політичного відокремлення України», а вона говорить про відомі всім економічні зв'язки України і Росії, які не мають нічого специфічного, відмінного від загальних економічних зв'язків сучасного господарства.

їй треба було показати, як сі економічні зв'язки впливали на політичні, а вона задовольнилася однією «вжасно науковою» тезою: продукційні сили обурюються проти відокремлення! Треба було перейти від економіки до політики, від «продукційних сил» до «відокремлення», — се треба було зробити, раз уже берешся доводити. Що й казати, се трудніше, ніж постулювати «абосолютні» істини. Перехід від «продукційних сил» до «відокремлення» не такий простий, як то уявляє «катеринославська точка погляду». І якби вона спромоглася се зробити, то ми дуже боїмося за цілість і непорушність тези:

продукційні сили обурюються проти відокремлення.

«Катеринославська точка погляду» поставила питання: «Чи входження України в склад Росії було результатом тільки політичного пригнічення і насильства»?

Вона, мабуть, гадає, що об'єднали «продукційні сили». На жаль, прямої відповіді ми не одержали. А якби «катеринославська точка погляду» здатна була щонєбудь розуміти і знати, «що до чого», то вона Є помітила, що відношення і економічні зв'язки Росії й України мають переважно характер відношенн/і економічних зв'язків сучасних «великих» держав до власних колоній. «Великі» держави теж: зв'язані з своїми колоніями економічно, і «продукційні сили обурюються проти відокремлення». Але обурюються «продукційні сили» «великих» держав? Навпаки, «продукційні сили» колоній обурюються проти «об'єднання».

«Катеринославська точка погляду» з погордою киває на російських контрреволюціонерів, поміщиків і капіталістів, які намагаються відродити «єдину і неділиму» Росію. Ми певні, вони хотять се зро-зробити теж тому, що «продукційні сили України обурюються проти відокремлення». І ми певні, що російські поміщики і капіталісти багато краще знають смак «продукційних сил», що об'єднували Росію й Україну. «Катеринославці» перед ними просто «мальчишки и щенки».

І коли діло дійде до «економічного» обґрунтування їх стремлінь до відродження «єдиної і неділимої»
Росії, то вони розведуть таку «марксистську» філософію, що «катеринославці» перед ними виявляться просто-напросто великоруськими дрібними буржуа, лавошниками, котрі ледве можуть упоратися з своєю крамничкою, а туди ж сунуться судити про «важку продукцію», «металюрґійні колоси», «комбінорані підприємства». Комбінацію з трьох пальців, а не комбіновані підприємства їм розглядати! Як заблудилися між трьох сосон їх пошехонські батьки, так і синки блукають досі.

Точнісінько такі речі вели в чисельних комісіях представники першого Тимчасового уряду з делегаціями від різних українських організацій і партій.

І в часіині «інтернаціоналізму» кадетсько-октябристські поміщики і капіталісти «сто очков вперед дадут». «Катеринославська точка погляду» зробила так невлучно доказ про економічні зв'язки, що вийшло, ніби Росії дуже потрібна Україна, а що ж до України, то тут... «обопільна вигода», вийшло, що Україна винувата вже тим, що комусь «хочется кушать». А от у кадетів так не виходить. У Полтаві в кадетській газеті «Полтавський день» була надрукована стаття проти автономії України теж через те, що, мовляв, продукційні сили України проти автономії, і стаття була написана так гарно й «Інтернаціональне», що власне Україні пошкодить автономія, а не Росії — Росія нічого майже не згубить.

У кого більше «інтернаціоналізму»? їйбогу, у кадетів!

Ні, «продукційні сили» «катеринославської точки погляду» не «витанцювалися», і скільки й як би вони не «обурювалися», а нам не страшно.

Погляд «катеринославської точки погляду» є лише однією з відмін того, що т. Ленін назвав «імперіалістичним імперіялізмом». Економіка — база, політика — надбудова; економічний зв'язок існує, ergo— «продукційні сили обурюються проти відокремлення» !

Що політика залежить від економіки — се так. Але пристосування політики до економіки йде не за «катеринославським» зразком. Воно далеко складніше, трудніше, не так просте, не так безпосереднє.
Буває так, що «економічні зв'язки», «продукційні сили» викликають не політичне об'єднання, а політичне відокремлення. Се процес двобічний і діалектичний. «Продукційні сили» і «економічні зв'язки» колонії обурюються зовсім в, іншому напрямкові, ніж «продукційні сили» й «економічні зв'язки «метрополії».

«Економічні зв'язки» й «продукційні сили» Норвегії і Швеції привели в 1905 році до відокремлення, а не до об'єднання, не дивлячись на те, що там їм був більший простір, ніж у відносинах між Україною і Росією. Не треба учитися в «катеринославській» семінарії, щоб знати і зрозуміти, що сі зв'язки і стосунки були аналогічні зв'язкам і стосункам між «метрополією» і «колонією».

Не дурно ж література по національному питанню говорила про «анексію» Росією між другими країнами й України.

13. Як пишуть історію?

Ми тількищо бачили, що «теза» «катеринославської точки погляду»: продукційні сили України обурюються проти відокремлення — має зовсім непевну «базу», насипану з піску всім відомих і не зв'язаних «катеринославцями» у непорушний бетон істин, не дивлячись на страшні слова, які вживають «катеринославці»: «металюрґійні колоси», «комбіновані підприємства», «продукційні сили» і т. д.

Але се ще не означає, що всякі звертання до «бази», до «продукційних сил», до «економіки» зайві й непотрібні, коли справа йде про політичне питання. А питання самостійности України — се питання політичне. Навпаки, дослід усякого політичного питання з боку «бази», «економіки», «продукційних сил» дуже корисний і заслуговує якнайпильнішої уваги. Бо всяке політичне питання має свою економічну базу, як має, тягне за собою і свої економічні наслідки, впливає в тому чи іншому напрямкові на розвиток продукційних сил, викликає з їх боку або обурення», або «задоволення». Тільки сі зв'язки, наслідки і впливи мають зовсім не «катеринославський» вигляд.

Спробуємо й ми поглянути на «базу» українського національно-визвольного руху. Як ми пильно не слідкували за тією літературою, яка була в Росії за останній рік написана «з приводу» України, ми не могли помітити навіть бажання підійти до нього з сього боку. Агітаційні справи, розуміється, важливі справи, але й для них не пошкодив би такий дослід. Ми цілком погоджуємося з поглядом В.  Скоровстанського, висловленим ним у передмові до своєї брошури: «Революція на Вкраїні». «Правда, — пише він, — що  Україна користується ось уже коло   півтора   року   досить   значною   увагою   серед письменницького  люду.  Вона  з  задоволенням  могла б подякувати за сю увагу, якби... якби ся увага була звернена на неї, а не з приводу неї. Списані цілі купи бомаги і пролиті річки чорнила з приводу України, а про неї, як се не дивно, майже ні слова. Усі  писання  з  приводу  України можна б резюмувати віршами М. Лєрмонтова з його «Пророка»: Смотрите, дети, на него, Как он угрюм и худ ибледен, Смотрите, как он наг й беден, Как  презирают все  его.

Мораль, навчання, проповідь з приводу України, а про Україну, чого і як її всі «презирают», — ні слова».

Нам відома лише одна спроба підійти до України з сього боку. Се «Історія революції на Україні» т. І. Кулика, котра друкується в «Вісникові Укр. відділу Нар. ком. справ національних». В ч. З сього «Вісника» ми маємо главу: «Автономія—федерація— самостійність», на якій ми й мусимо зупинитися.
Ми не знаємо питомої ваги в офіційних поглядах партії «теорії» т. Кулика. Ми не знаємо, як ставиться до неї офіційна «катеринославська точка погляду». Ми все ж гадаємо, що погляди т. Кулика не є лише його особистими поглядами.

Кулик птичка невеличка, А все ж таки птичка.

Отже, розглянемо його міркування з цього приводу. Ми знову наведемо цілком відповідне місце, хоч читач, може, буде і невдоволений. Кажуть: «Дайте мені окрему фразу, і я кожного автора доведу до шибениці». От щоб уникнути ролі такого судді, ми стараємося наводити не тільки окремі абзаци, а й контекст, а й указуємо, в якому зв'язку сказана та чи інша фраза.

Ось це місце:

Елементи, що стояли на чолі національного руху на Україні, розпадаються на такі частини:
«а) заможних селян, що бажали утворити спеціяльний український земельний фонд і не хотіли поступитися частиною землі, яка мала розділюва-тися селянам з Великороси.

«b) українських кустарів-ремісників — ганчарів, ткачів, які бажали уникнути конкуренції товарів російської продуції, головним чином — мануфактури.

«Обидвом отсим групам були близькі сепаратистські стремління, одначе повне відокремлення, зв'язане   з   проведенням   таможенних   кордонів,   не було  в   їх   інтересах,   позаяк  майже  весь  хліб  та більшість виробів кустарів продавалися у Велико-росії. Для них було досить автономії, особливо при федеративному   устрої   Російської   Республіки. «Що ж торкається других частин — «с) буржуазної інтелігенції, що мріяла стати українською бюрократією (чиновництвом) при утворенні самостійної держави, і

d) великої буржуазії, фабрикантів і поміщиків, що становили меншість, — то в їх інтересах, безперечно, було повне відділення України від Росії. 

«І останні два, не зважаючи на те, що їх була незначна меншість, уперто вели свою роботу, притягуючи потроху за собою решту. Крім матеріяльних вигід, тут проявлялися, з одного боку, ненависть до Росії, яка впоїлася протягом довгих років рабства, а з другого (і се найважливіше) — страх перед російською революцією, яка набирала все більш означеного пролетарського характеру.

«Осей то страх примушував їх вести все більш активно свою шкідливу працю, прикриваючись двозначними гаслами (льозунґами) в роді: ,Через автономію і федерацію до самостійности' і т. д., або зовсім ховаючи св.ої таємні наміри.

«Таку ж політику таємного, але певного зближення до самостійности провадив і орган дрібнобуржуазної влади на Україні — У. Ц. Рада».

Ми навели без усяких змін цитату, виключаючи лише друкарські помилки, од слова до слова, не міняючи «ні титла, ніже тії коми (точки)».

Поперед усього нам хотілося б запитати т. Кулика ось про віщо. Ми гадаємо, що його клясифікація є повною. В яку рубрику тоді треба поставити пролетаріят України? Що відстоювали, як ставилися до «автономії — федерації — самостійности» пролетарські партії?

Перше, що кидається у вічі в сій аргументації, — се «кандачок».

Національний рух є буржуазним рухом. Ergo, се лише буржуазія виставляла національні домагання федерації й самостійности.

Дрібна буржуазія відзначається непослідовністю, боязкістю виставляти рішучі гасла, — ergo, для неї «було досить автономії». Велика буржуазія, поміщики і капіталісти, а також; інтеліґенція, що мріяла стати бюрократією, більш рішучі — ergo, вони відстоювали самостійність.

І т. д. і т. ін.

Розглянемо його докази.

Ми залишимо покищо селян з їх земельним фондом, про се поговоримо далі.

Т. Кулик каже, що для селян і «кустарів-ремісників — ганчарів і ткачів» треба було уникнути конкуренції товарів російської продукції. Але як вони могли уникнути при автономії? Хіба автономна Україна могла стати їм у пригоді? Хіба автономний уряд України міг встановити таможенні кордони, щоб брати мито з «російських» товарів або навіть цілком заборонити їх продавати на Україні? Ні, бо се було б уже встановлення таможенних кордонів», а т. Кулик сам говорить, що се «було не в їх інтересах». Так чим же допомогла б автономія ткачам і гончарям? Се таємниця т. Кулика.

Далі. «Більшість виробів кустарів продавалися в Великороси». Значить, ткачам і ганчарям нічого було жахатися конкуренція «російських товарів», бо вони самі були конкурентами «великоруських виробів».

Скажіть, будь ласка, при чому тут таможенні кордони, вироби кустарів і «мазепинство»?

А при тому, що є «кандачок»: український рух — дрібнобуржуазний рух; дрібна буржуазія — се селяни й «ремісники-кустарі»; ремісники-кустарі мають свою «економіку», вироби; так їхні горшки лопаються та й годі: будемо варити лише при автономії!

Що український рух майже виключно має дрібнобуржуазний характер і що кустарі, а особливо селяни мають своє відношення до нього — се так, але не так, як то гадає т. Кулик. Бо горшки кажуть, що будуть варити лише при автономії, а український рух каже: назви хоч горшком, а мене в піч автономії не посунеш!

Далі. «Буржуазна інтелігенція, що мріяла стати бюрократією». Інтелігенція дійсно брала безпосередню і жваву участь в українському, як і в усякому іншому, робітничому теж, рухові. Буржуазна інтеліґенція мріяла стати бюрократією. Але й пролетарська інтеліґенція не цурається бути, скажемо, бюрократією совітської республіки. Чи, може, т. Кулик це буде заперечувати? Але чого ся буржуазна, — треба б сказати: дрібнобуржуазна (та й не вона одна) — інтеліґенція бажає обов'язково самостійности? Може, для неї було б досить автономії?

Хіба та «автономія» про яку говорив т. Кулик, не потребує бюрократії? Чи, може, ся бюрократія буде при його «автономії» надіслана в центру?

Інтєліґенція українська з початку задовольнялася саме <,автономією», а до самостійности її довели події.

Інтеліґенція грала велику ролю в українському рухові, мріяла бути бюрократією (хто тільки не мріяв і не мріє), — але не «с кандачка».

Далі. Поміщики і капіталісти, що складали меншість, мали безперечний інтерес у повному відокремленні України від Росії!

Т. Кулик! За кого ви вважаєте своїх читачів? За що знущаєтесь? За що глузуєте?

Поміщики й капіталісти — за відокремлення ? ! Де? Коли? Як? Кепський смак повинен бути у ваших читачів, щоб повірити вам! Бійтеся Бога, соромтесь людей, т. Кулик!

Ся ж революція відбувалася на наших очах, вона продовжується, — а ви думаєте, що ми забули?

Укажіть хоч одну групу поміщиків і капіталістів, котра б мала хоч якийнебудь вплив на український рух?

Навпаки, наш щоденний досвід нашого життя переконував і переконує, що поміщики й капіталісти за «єдину і неділиму» Росію!

Візьмім самого найкращого, зразкового представника українського панства, поміщиків і капіталістів. Се — Скоропадський. В ньому з'єдналося все: царський генерал і бюрократ, поміщик і капіталіст, нащадок старого українського роду, перший отаман вільного козацтва, перший (і гадаємо, останній) гетьман «самостійної» України, — словом, перший чоловік на Україні, а потрібно було сидіти йому на гетьманському стільці і держати гетьманську булаву цілих 21/2 місяці, аж поки він дійшов до сумного для нього висновку:

«Україна може бути тільки самостійною! Повірте, іншого виходу нема».

І як тільки змінилася ситуація, Скоропадський розсамостійнюється і оголошує своє бажання «відродити єдину і неділиму Росію». В сій Росії він буде грати зовсім не першорядну ролю, він одійде на заднє місце, — а ні, давай все ж таки "єдину" і "неділиму"! На меншому не помириться!

В домаганні відокремлення України від Росії, «крім матеріяльних вигод (се для поміщиків і капіталістів були матеріяльні вигоди у відокремленні ! ! Тих, що весь час уперто і рішуче стоять за ,єдину і неділиму' ! !), тут проявлялася, з одного боку, ненависть до Росії (ненависть у тих, хто спить і бачить єдину і неділиму Росію ! ! !), яка впоїлася протягом довгих років рабства (се поміщики й капіталісти були в рабстві ! ! ! Бідні поміщики та капіталісти ! ! ! А ми й не знали), а з другого (і се найважливіше) — страх перед російською революцією (бач, поміщики і капіталісти ховалися в відокремленні України від жаху революції! Се ті, що найкращий захисток вважали, вважають і
будуть вважати в відродженні «єдиної і неділимої» Росії ! ! !)»!

С кого они портреты пишут? 
Где разговоры зти слышат? 
А если й случилось им, —

то певно в «катеринославської точки погляду»! Але 

Мы их слышать не хотим, —

гарного потрошку, а то шлунок зіпсується, «желудок испортится». Досить сього добра!

14. Український національний рух на тлі сучасного капіталістично-імперіялістичного гоподарства

Не треба учитися ні в якій семінарії, щоб сказати, що ми живемо в епоху вищого щабля капіталістичного розвитку, епоху панування фінансового капіталу, в епоху капіталістичного імперіялізму.

В сю епоху тенденції капіталістичного господарства втягнути в світовий оборот всі країни земної кулі, до в.себічних економічних зв'язків і обопільної економічної залежности різних країн — набирають якнайбільшої сили і мають всі засоби, аби здійснити, провести в життя сі тенденції.

Майже вся земна куля вкрита сіткою залізниць; моря й океани в найрізноманітніших напрямках   щодня   перерізуються   гігантськими   пароплавами;  підземні  залізниці,  підводні човни,  аеропляни в  повітрі; телеграфний і  телефонний дріт,  мов павутина,  оповив  землю,  тягнеться  під водою,  висить у повітрі;  щодня, щохвилини ними перекидаються   тисячі   і   мільйони  різних   людей  і   товарів; всяка   подія,   новина   через   декілька   хвилин   облітає   весь   світ;   всяка   затримка   або  попит  негайно відгукується по якнайдальших країнах. Тисячі переплутаних у різних напрямках економічних зв'язків  доповнюються  зв'язками  культурного характеру.   Фінансові  зв'язки  між  банками,  підприємствами,   державами   усіх   країн;   торговельні зносини; інтернаціональні синдикати, трести; торгові договори,   колоніальна   політика   —   словом,   все   веде   до якнайтіснішого   зв'язку  між   усіма  країнами   світу, робить  сі  зв'язки  все  міцнішими,  більш  всебічними, складними.  Ведмежі кутки, де люди ніколи не виїжджають,   не   мають   відомостей,   а   інтереси   їх не  простягаються  далі  їх  села,  волости,  повіту  — все більше зникають.

Всебічна інтернаціональна залежність окремих галузей і цілого господарства різних країн; інтернаціональна організація банків, підприємств, торгівлі, зносин; інтернаціоналізація науки, літератури, мов, техніки, мистецтва, моди, побуту, звичаїв.; всебічні, постійні, жв.аві політичні зносини; невпинна мішанина людей різних націй, — словом, інтернаціоналізація всіх сфер життя людности, завдяки велетенським продукційним силам сучасного капіталістичного суспльства, безсумнівний факт.

Але сей проце всебічної залежносте: і затягування найтемніших кутків сучасного суспільства має й другий бік, викликає другу тенденцію. Інтернаціоналізація господарської, соціяльної, політичної, духової культури йде поруч з націоналізацією, з зростом національного почуття мас, з пробудженням їх національної свідомости, веде до консолідації націй, викликає до життя відсталі і, здавалося б, пропащі нації, переводить їх з стану безпорадности і несвідомости у стан національної свідомости, підштовхує їх до утворення власної літератури і т. д.

І се цілком зрозуміле. Бо поширення і розвиток капіталістичної продукції між відсталими народами вириває їх з патріярхальних, дідівських умов життя, приносить їм разом з товарами нові думки, звичаї, потреби, нищить їх старі способи продукції, примушує йти шукати заробітку на фабрики, залізниці, в городи, вводить їх таким чином у нову культуру. Праця на фабриках, залізницях, якою б вона простою не була, вимагає більшої інтеліґентности, ніж; праця на селі. Все се штовхає його до науки, ставить його перед необхідністю вивчитися грамоти, щоб не пропасти, щоб поліпшити своє становище. Перед ним розстилаються чудеса і багатства сучасної капіталістичної культури. Вони вимагають і манять засвоїти їх, бо інакше вони роздавлять його. Але засвоїти її можна лише тоді, коли вона буде передана у відповідній формі. Коли буде передана зрозумілою йому мовою. Окремі особи можуть вивчити чужу мову, навіть не одну, і таким чином перейняти чужу культуру. Але цілий народ сього не може зробити. На науку вік може потратити небагато часу, йому потрібно працювати, господарювати, добувати кусок хліба. Треба, значить, щоб хтось подбав про те, аби доставити йому результати наукового досліду, досягнення мистецтва і т. д. у відповідній формі, себто на його рідній мові. Рідною мовою мусять навчати його дітей у школі, для чого йому потрібні здібні до цього вчителі. Йому потрібні урядовці (чи вибрані, чи бюрократи-чиновники — се тут ваги не має), котрі б розуміли, знали, вживали йото рідну мову і т. д.

Так капіталізм, пробуджуючи народні маси найбільш пригнічених, задавлених, не розвинених націй, породжує потребу в свідомих, освічених людях, в інтелігенції.

Сю інтелігенцію породжує сам народ. У різних народів, націй процес народження інтеліґенції був не однаковий. Різні кляси брали різну участь у постачанні інтеліґенції: бюрократії, учителів, депутатів, партійних діячів, адвокатів., інженерів, літераторів, техніків, ораторів, вчених і т. д. Ми знаємо, що кожна кляса громадянства має свою клясозу інтеліґенцію. Але, не дивлячись на сі різниці свого клясоб.ого походження, поглядів і т. д., вся інтелігенція, без різниці свого клясового стану, має свої спільні риси, котрі уповноважують нас розглядати інтеліґенцію яко окрему суспільну групу. І найголовніша ознака, риса інтеліґенції яко суспільної групи полягає в її ролі задовольняти духовні потреби громадянства чи окремої групи, кляси суспільства. Для того, щоб виконати як слід сю задачу, інтеліґена повинен мати відповідні «знаряддя продукції». Таким «знаряддям продукції» являється для інтеліґента слово, мова. До того, кожна окрема група інтеліґенції потребує своїх особливих, лише їй належних «знарядь продукції»: лікар — лікарство, лікарський інструмент; письменник — бомагу, перо; вчений — кабінет, лябораторію і т. д. Але для всіх них першим і найважливішим «знаряддям продукції» є мова, слово, усне й друковане, літеаратура, наука.

Сі «продукційні сили» визначають всі риси інтеліґента, на сій «базі» будується весь «надбудинок», «надстройка» інтеліґенції, з усіма гарними й поганими рисами: і альтруїзм, щира любов до свого народу, до всієї людности, нехтування матеріяль-ним станом власного життя, широкий світогляд, як і бажання стати бюрократією, веселіше і краще жити, обмеженість поглядів, міщанство, боязкість і т. д. і т. д.

Інтеліґенція є необхідний продукт і аґент буржуазного суспільства. Може, при комунізмі й удасться знищити інтеліґенцію як окрему групу, шляхом перетворення всіх на «інтеліґентів». Але до того жодне суспільство, кляса, група не може обійтися без інтеліґенції. Не може обійтися без своєї національної інтеліґенції й жодна нація.

Але коли нація заінтересована, аби в неї була своя інтелігенція, котра подбала б про її духовні потреби, то й навпаки, Інтеліґенція має свій інтерес у тому, аби її нація була великою, сильною, освіченою. Бо від сього ж залежить, який буде попит на   книжки,   учителів,   чиновників,   літераторів,   лікарів  і  т.  д.  Капіталістичний  спосіб продукції вимагає все ширшого поділу праці і вдосконалення, поліпшення  інструментів,  машин  і  т.п.  Він вимагає удосконалення  і   «знаряддя  продукції»   інтелігенції, удосконалення мови, бо від сього ж залежить здатність   її   висловлювати   якнайтонші   відміни   думки,  настрою,  враження  і т.п.;  від  сього залежить дальший   розвиток   її   нації.   Крім   того,   педагогіка учить,   що   навчання   дитини   і   дальший   розвиток людини йде найкраще тоді, коли навчання ведеться рідною мовою. Се справедливе взагалі для всіх членів даної нації. Для інтелігента ж воно ще має те значення, що кін таким чином краще осягне, засвоїть собі і буде вживати мову в усій її моці, красі,  тонкості,  — і,  значить,  тим більший  успіх  матиме.

Бо, «за винятком небагатьох, особливо талановитих осіб, цілком засвоїти якунебудь мову може тільки той, хто вживав її з самого раннього дитинства При сучасному вихованні, виходить, влучно вживати, як загальне правило, можна тільки рідну мову.

«Щоб засвоїти собі продукти інтернаціональної культури, інтелігент повинен виучувати чужі мови; але раз він сам хоче внести свою лепту в сю культуру, він буде в стані се зробити здебільшого лише своєю рідною мовою. Його авдиторію, виходить, спочатку складає лише його власна нація. Щасливий той інтеліґент, котрий являється членом великої нації, і особливо такої нації, чия мова стала світовою. В останньому випадкові він говорить до цілого світу. Навпаки, інтеліґент, належний до маленької, і до того ще бідної й відсталої нації, що налічує в своїх колах ще мало освічених, може, правда, шляхом навчання чужих мов, досконало засвоїти інтернаціональну культуру, але його власний вклад в сю культуру часто не буде знаходити зовсім публіки, хоч би то й були надзвичайно геніяльні твори. Абож він буде примушений вживати чужу мову, на якій його твори знайдуть лише не відповідний вислів.

«Ніхто тому не прагне так палко величности своєї нації, як інтеліґент, особливо коли він належить до маленької нації.

«Якраз люди освічені, що найбільше в.чаться чужих мов і більше всього підлягають впливам інтернаціональної культури, більш усього турбуються про збереження чистоти власної мови, поширенням круга її панування, зменшенням читання чужоземних авторів. Коротше кажучи, найгнтернаціо-нальніші елементи нації являються в той же час і найбільш націоналістичними її елементами».

Але ми повинні попередити читача від помилки, яку часто можна почути «яко абсолютну істину». С'е погляд, ніби нація є «видумкою» інтеліґенції. Ми мусимо застерігати від сієї помилки тим на-стирлиліше, шо зараз дуже поширена «мода» лаяти інтелігенцію. Інтеліґенція дійсно заслужила на сю лайку, але не треба випліскувати з водою й дитину. Інтелігенцію можна покарати, можна постави-ти її на коліна, — але обійтися без неї не можна без шкоди власному ділові. Тим паче, що найбільша лайка, йде теж від інтеліґентів!

Ролю інтеліґенції в сучасному суспільнстві взагалі, в національних рухах зокрема, можна пояснити прикладом ролі машин в сучасній капіталістичній продукції. Ся роля аналогічна і в тому, як треба боротися з «хибами» інтеліґенції і машин.

Що машини дали можливість капіталістам використати їх проти пролетаріату, проти широких працюючих  мас  взагалі;  що машини довели  експлуатацію ди невиданого розміру; що машини в десятки й  сотні разів прискорили поширення капіталістичної продукції і тим стали в допомозі до встановлення панування капіталістів над мільйонами працюючих мас і до експропріяції,  пролетаризації  й злиднів, — се безсумнівне. Але також безсумнівне, що рух проти машин у продукції, який ми бачили в Англії на початку новітньої капіталістичної ери, в кінці XVIII і на початку XIX століття, бив, не по кобилі, а по оглоблях капіталізму. Він не тільки не давав допомоги для  боротьби з злиднями й горем, а ще погіршував стан робітників. Не проти машин, а проти капіталістичного використання їх на зло і кошт   працюючих   мас!   Не   знищить   інтелігенцію, а використати її у власних інтересах для визволення з неволі і для перетворення всіх на «інтелігентів.»  для  знищення  провалля  між  духовною  і  фізичною працею.

Роля інтеліґенції в національному рухові аналогічна ролі машин у капіталістичній продукції. Капіталізм існує, розвивається, поширюється не тому, що є машини, — а, навпаки, машини є тому, що існує, розвивається і поширюється капіталізм. Національні рухи існують, не вгавають, набирають великої сили не тому, що є національна інтеліґенція, — а, навпаки, національна інтелігенція є тому, що існують, не вгавають, набирають великої сили національні рухи.

Капіталізм зриває маси населення різних націй, перекидає їх з одного місця на друге, перемішує їх, товче в ступі капіталістичної продукції, виварює з фабричному казані, перемелює у млині комбінованих підприємств, розтоплює в печах «металюрґійних колосів», перетоплює на залізо, чавун, сталь нових типів, — а нації живуть, а нації розвиваються, а національні рухи виникають знову та й знову, набирають все більшої сили, домагаються автономії, самостійности. Се не «розумно», проти сього обурюються «продукційні сили» деяких лавошників, міщан та фінансових королів і т.д., — але нічого не вдієш, така вже «нерозумна» історія, не навчилася у «катеринославській» семінарії.

Спостереження і дослід національних рухів, пробудження і розвитку націй показують, що для збереження й утворення нації найбільше значення має існування селянства. Капіталізм, що трощить бетонні й залізні китайські стіни всякого провінціялізму й обмежености, розбивається об селянську масу, розуміється, при існуванні відповідних умов: більшої  чи  меншої території,  заселеної  більше  чи менше   одноманітною   національною   людністю.   Капіталізм   будить   сі  маси,   примушує   їх  виїжджати за   околиці   свого   села,   примушує   міркувати   над питаннями,   котрі   сягають   далі   обрію,   що  розстеляється з  селянської дзвіниці. Ті члени її, які переходять у город, стають робітниками, інтелігентами. Коли на початку сього процесу окремі робітники й інтеліґенти швидко «асимілюються», переймають   зверхність   нової   культури, цураються своєї «мужицької»  мови,  свого  «мужицького»  походження, — то чим далі йде сей процес, чим більше засвоюють   вони   зміст   нової   вищої культури і їм становиться зрозумілою глибина провалля між більш освіченими  й  культурними  людьми і  їх затурканим, темним народом, тим більше   повертається  їх  до  свого  народу,  тим  з  більшим  запалом вони беруться до праці над пробудженням свідомости  їх  народу,  над  підвищенням його  культурного рівня і т.д.

«Велич тої нації, до якої належиш, не є чимось байдужим для жодного з її членів в рамках капіталістичної продукції, менше всього для сучасних кляс і також: для найманого робітника». І та ж історія за останнє століття має багато яскравих доказів, що робітництво переймає собі ті чи інші національні гасла.

Але коли найманий робітник може все ж скоріше вивчити чужу мову, асимілюватися (се однаково стосується й до капіталіста, поміщика, інтелігента), то селянин майже не має такої змоги. Він живе на селі, куди чужоземці майже не заходять, а як і заходять, то на короткий час. Сам він буває рідко і не довго в чужоземному городі і такий короткий час, що навчитися чужій мові годі й говорити.

Таким чином, селянство яко база, інтелігенція яко ідеолог, «надстройка» — ось головні агенти національного руху, принаймні в останні десятиліття. Навпаки, на початку капіталістичної доби, в епоху боротьби капіталізму з февдалізмом, на чолі національного визвольного руху стояла буржуазія городська з інтеліґенцією. Розуміється, і зараз буржуазія бере досить жваву участь у національній боротьбі, як і пролетаріят. Усякі спроби поставити пролетаріят поза національним рухом, над ним і т. д. не мали й досі певних наслідків. Розуміється, кожна кляса, група уявляє собі по-своєму зміст сього руху, але участь беруть усі кляси.

Національні рухи в сучасному розумінні сього слова виникають одночасно з розвитком капіталізму. І виникають не завдяки тому, що їх «видумують» у власних інтересах ті чи інші експлуататорські кляси капіталістичного суспільства (сей момент дійсно грає велику ролю в національних, як і в усяких інших рухах), — а завдяки тому, що капіталізм втягує в світовий оборот, до спільного господарського, а значить і духовного життя, якнайглибші, якнайширші кола людности. Національні рухи більше зв'язані з всесвітньо проґресивним боком розвитку капіталізму, ніж: з його руїнницькими тенденціями, експлуатацією, деґрадацією народних мас. Сей останній бік має свій досить великий вплив, на розвиток національних рухів. Але ним одним не можна пояснити національні рухи, їх глибину й поширеність між; усіма клясами сучасного суспільства. Немає жодної кляси, котра не брала б участи в ньому, котра не ставила б своїх домагань національного змісту. Пролетаріят у тому числі. Се. розуміється, не означає, що в. кожну хвилю всі кляси з однаковим захопленням і з однаковою силою виставляють однакові домагання. Різні клясрі в різний час у різних місцях виставляють різні національні домагання з різною силою й упертістю.

З загальноісторичної точки погляду треба відрізняти дві епохи розвитку національних рухів. Франко-пруська війна 1871 року, котра довершила національне об'єднання Германії, є тим історичним пунктом, котрий розділяє сі дві епохи.

«З одного боку, се — епоха краху фездалізму й абсолютизму, епоха складання буржуазно-демократичної суспільности й держави, коли національні рухи вперше стають масовими, втягують так або інакше всі кляси населення в політику шляхом друку, участи в представницьких установах і т. д. З другого боку, перед нами епоха цілком укладених капіталістичних держав, з давно встановленим конституційним ладом, з сильно розвиненим антагонізмом пролетаріяту і буржуазії, — епоха, яку можна назвати передднем краху капіталізму.

«Для першої епохи типове пробудження національних рухів, втягнення в них селянства як найбільш численного й найбільш ,важкого до руху' шару населення в зв'язку з боротьбою за політичну колю взагалі і за права національности зокрема. Для другої епохи типова відсутність масових демократичних рухів, коли розвинений капіталізм, усе більше наближаючи і перемішуючи цілком уже втягнені в торговий оборот нації, ставить на перше місце антагонізм інтернаціональне злитого капіталу з інтернаціональним робітничим рухом».

З приводу сієї характеристики т. Н. Ленін далі говорить: «Звичайно, та й друга епоха не відрізняються одна від однієї стіною, а зв'язані численними перехідними ланками, при чому різні країни відрізняються ще й швидкістю національного розвитку, національним складом населення, розміщенням його і т. д.»
У другому місці він подає таку клясифікацію «країн стосовно самовизначення націй»:

1.  Передові   капіталістичні   країни   3. Европи   і С. Штати.  Буржуазно-проґресивні  національні рухи тут давло скінчені. Кожна з сих «великих» націй пригноблює   чужі   нації   в   колоніях   і   в   середині країни.

2.  Схід   Европи:    Австрія,   Балкани   і   особливо Росія. Тут саме 20 вік особливо розвинув буржуазно-демократичні  національні  рухи  і  загострив  національну боротьбу.

3. Напівколоніяльні країни, як Китай, Персія, Туреччина і всі колонії, разом до 1000 міл. населення. Тут буржуазно-демократичні рухи почасти ледве починаються, почасти далеко не скінчені.

Очевидно, що наведена вище характеристика двох епох в історії розвитку національних рухів є відповідна лише для першого типу країн. Та й для них доведеться зробити деякі обмеження. Коли взяти ірландське питання в Англії, то Англію доведеться перенести у другу групу держав наведеної клясифікації. Відокремлення Норвегії від Швеції сталося в. 1905 році, себто лише в другу епоху.

Отже й характеристику другої епохи — «відсутність масових демократичних рухів» — можна вважати правильною лише з великими обмеженнями. Розуміється, там, де буржуазно-демократичні рухи скінчилися, де склалися національне єдині капіталістичні держави, де встановлений конституційний лад і т. д,, —. там масових демократичних рухів і немає, але се ж простісінька тавтологія. Але там, де сього ще немає, там ми бачимо зовсім інше. Якщо хочете се можна вважати за «виняток», але такий «виняток», що порушує саме «правило».

Найхарактернішою ознакою сих двох епох є: хто стоїть на чолі сих масових демократичних рухів?

Раніше то була буржуазія, тепер пролетаріат. З сим погоджуються, коли річ іде про «демократичні рухи» взагалі. А коли підходять до одної з галузів демократичних рухів, то тут зразу закидають «інтернаціональними» фразами про те, що робітництво, пролетаріят є клясою інтернаціональною, ставить собі задачі інтернаціональні, що національна справа для нього ніщо, що національною справою пролетаріят повинен нехтувати, що то «вигадки» буржуазії, якими вона обдурює пролетаріят і т. д. Всі сі закиди дуже справедливі, якщо вони вживаються на місці, і страшенно шкідливі, коли ними зовсім закривається суть національно-визвольного питання. А суть усякого національно-визвольного питання якраз полягає в тому, що кожна національність прагне до утворення власної незалежної, самостійної держави. Як ставиться і як мусить ставитися пролетаріят до цього прагнення — утворити національну державу?

Історичний досвід показує, що пролетаріят бере безпосередню участь у національно-визвольному рухові, і не може не брати. Поставити його осторонь, поза національним рухом, над національним рухом, на якійсь «нейтральній» позиції — не можливо. І хоч як хочеш розпинайся «інтернаціональними» фразами, а національного питання не обійдеш. Не обійти, а вирішити його — ось задача пролетаріату.

Й інтернаціональна соціял-демократія висунула «право націй на самовизначення», себто на утворення самостійної, незалежної національної держави — яко вирішення національного питання. Інтернаціональна соціял-демократія взяла до своїх рук те, що раніше робила буржуазія, коли вона була революційною, коли вона руйнувала февдалізм й абсолютизм.

«Соціял-демократія перебрала від буржуазної демократії прагнення до національної держави. Звичайно, ми не буржуазні демократи, але ми відрізняємося від них не тим, що вважаємо демократію за дрібницю або щось не потрібне, зайве. Пролетаріят яко найнижча кляса в державі не може дійти до свого права іншим шляхом, крім демократії. Ми не лише не поділяємо ілюзій буржуазної демократії, ніби пролетаріят досягне свого повного права, коли він здобуде демократію. Вона утворює лише ґрунт, на якому він буде завойовувати своє право. При демократії визвольна боротьба пролетаріату не закінчується, а лише набирає інших форм.

«Якраз для пролетаріяту демократія е життєвою необхідністю, а не для буржуазії. Ся остання в її сучасному стані зрікається своїх колишніх демократичних ідеалів, а разом й ідеї національної держави, її сучасний державний ідеал поширюється за межі національної держави. Вона кидає сі "лі-беральні наслідки" на "склад тряпок історичних раритетів". Але робити нам се дійсно немає жодної причини. Ми не повинні розуміти матеріялістичне розуміння історії так, ніби пролетаріят мусить засвоїти собі ,загальні тенденції розвитку' буржуазії тільки тому, що вони зумовлені економічними стосунками. Пролетаріят має свої власні тенденції розвитку, котрі не менше зумовлені економічно, яких він і повинен дотримуватися, не бідкуючись за тим, чи ухиляються, чи протирічать вони тенденціям буржуазії».

Ми таким чином бачимо, що «вирішення» національних рухів є одне: повна демокартія. А повна демократія означає організацію національних держав, незалежних, самостійних держав. Так було в першу епоху руйнування февдалізму й абсолютизму і народження буржуазно-демократичних держав. Так є зараз, у добу імперіалістичного капіталізму, яку ми переживаємо, епоху народження соціалізму. Так буде при соціялізмі. Те, що було і що є, те ми бачимо. Що буде — побачимо. І коли ми говоримо, як буде при соціялізмі, то ми тут спираємося не на те, що вже було фактично проведено, а на ту «тенденцію розвитку пролетаріяту», про яку говорить Кавтський.

А ось що каже т. Н. Ленін:

«Переможний соціялізм неминуче повинен здійснити повну демократію, а, значить, не тільки провести повну рівноправність націй, а й здійснити право на самовизначення пригнічених націй, тобто право на вільне політичне відокремлення. Соція-лістичні партії, котрі не доведуть усією своєю діяльністю г тепер, і під час революції, і після її перемоги, що вони визволять поневолені нації і побудують свої стосунки до них на підставі вільного союзу — а вільний союз є брехливою фразою без волі відокремлення, — такі партії поповнили б зраду супроти соціялізму».

Маркс писав у критиці Ґотської програми: ,Між капіталістичним і комуністичним суспільством лежить період революційного перетворення першого в друге. Йому відповідає й політично переходовий період, державою якого не може бути ніщо інше, крім диктатури пролетаріяту'. Досі ся істина була незаперечною для соціялістів, а в ній міститься визнання держави аж до перетворення перемігшого соціялізму в повний комунізм. Відоме речення Енґельса про "відмирання держави".

«А раз річ іде про державу, то значить і про кордони її. У своїй статті ,По і Райн' Енгельс між іншим говорить, що ,межі' ,в.еликих і життєздатних європейських націй' в ході історичного розвитку, що увібрав низку дрібних і нежиттєздатних націй, визначалися все більше й більше ,мовок> і симпатіями' населення. Сі кордони Енґельс зве "природними"...

«Тепер реакційний, імперія лістичний капіталізм все частіше трощить сі демократично зазначені межі. Всі ознаки говорять, що імперіалізм залишить у спадщину соціялізмові, що йде йому на зміну, межі, менше демократичні, низку анексій в Европі і в других країнах світу. Що ж? переможний соціалізм, відроджуючи й здійснюючи до кінця повну демократію по всій лінії, зречеться демократичного зазначення кордонів держави? не забажає рахуватися з ,симпатіями' населення»?

Звідси ми бачимо, як міцно й глибоко по суті зв'язані національно-визвольні рухи з всесвітньо-проґресивним боком розвитку капіталізму і соціялізму. Розуміється, національний рух не є винятком з загальнодемократичних рухів і має інші боки, про які не слід забувати. Що він може бути використаний буржуазією і т. д., се саме собою зрозуміле. Що річ іде тут "про тенденцію, якої треба додержуватися лише з розумом, а не про шабльони", се теж саме собою зрозуміле.

Український рух не являє собою чогось невідомого в історії. Але він набрав таких яскравих форм, так виразно і «клясично» відбувався, що дослідження його має величезне значення для уро-зуміння характеру, змісту й законів розвитку національно-визвольних рухів взагалі. І се дослідження має, буде мати не один лише теоретичний інтерес. Тепер реакційний, імперіялістичний капіталізм все частіше трощить сі, демократично визначені, кордони (великих і життєздатних європейських націй, чиї межі раніше визначалися все більше й більше мовою й симпатіями населення). Усі ознаки говорять за те, що імперіялізм залишить у спадок соціялізмові, що йде йому на зміну, межі менш демократичні, низку анексій в Европі і в інших частинах світу.

І для вироблення принципів політики й тактики пролетаріату український рух, поруч з іншими, дасть багато матеріялу. Якщо до останнього часу пролетаріят більше ставився «неґативно» до національних рухів, то зараз, коли він переходить до власної роботи, яко «пануюча кляса нації», він мусить, буде примушений вести і «позитивну» політику.

Українська нація оселює суцільну територію від Карпат на заході майже до Дону на сході і від Чорного моря на півдні до лінії річки Прип'яті на півночі. Площа сієї території доходить до 850 тис. кв. кілометрів.**) Якщо вважати цю цифру перебільшеною, то й тоді все ж стане ясним, що за територією Україна зовсім не належить до дрібних країн. Ось територія найбільших держав світу без їх колоній:

Держави	Рік	Територія (тис. км)	Людність (млн.меш)	
ПСША	1897	7 972	63	
Туреччина	1897	1 631	22,8	
Австро-Венгрія	1890	602	42,9	
Германія	1895	476	52,3	
Франція	1896	465	38,5	
Еспанія	1887	450	17,6	
Англія (з Ірляндією)	1891	275	38,1	

Далі йдуть держави, що мають територію менше 400 тис. кв. кілометрів- Отже, коли навіть зменшити вищенаведену цифру удвоє, себто обмежитися лише 8 губерніями бувшої російської України (Полтавська, Київська, Харківська, Катеринославська, Чернігівська, Волинська, Подільська, Херсонська), де українці становлять абсолютну більшість населення, — то й тоді Україна за територією займе місце поруч з Францією, Германією, Австро-Венґрією, Еспанією, перевищуючи всі інші європейські (крім Росії) держави.

Кількість населення на сій території точно не можна сказати. В усякому разі цифра 35 мільйонів не може бути визнана перебільшеною. Значить, і за кількістю населення Україна займає приблизно те не місце між; європейськими державами. Цифра 35 мільйонів однаково годиться для визначення кількости всього населення території, де українці складають або абсолютну більшість, або переважну більшість, як і для визначення усього українського народу й поза межами сієї території.

Для урозуміння характеру українського національного руху, його загального класового змісту, його відмін досить буде подати деякі відомості, що торкаються лише вищезгаданих 8 губерній, поза-як повних відомостей немає. Але сі 8 губерній майже нічим не відрізняються від останньої території, і тому все, що можна помітити в них, можна вважати зразковим і типовим.

З 22 мільйонів мешканців сих губерній у 1897 році українців було 16,4 міл., або 74,6 відс.; великоросів 2,4 міл,, або 10,7 відс.; євреїв 1,9 міл., або 8,5 відс.; німців 0,4 міл., або 1,9 відс.; поляків 0,4, або 1,7 відс.

90 відс. українців — селяни. Городи переважно заселені неукраїнською людністю. Ось кілька характерних цифр:

Повіти	Відсоток української людности з городами	Відсоток української людности без городів	
Полтавський	88,7	98,7	
Кременчуцький	80,8	98,2	
Чернігівський	86,1	97,4	
Кам.-Подільський	78,9	87,0	
Харківський	54,9	88,3	
Київський	56,2	84,0	
Катеринославський	55,7	74,1	

От тому то характерною ознакою українського руху було між іншим протиставлення українського села неукраїнському городові.

В національні фарби вбиралися й соціяльні протиріччя. Фабрикант, купець, поміщик переважно був або руський, або поляк, єврей, німець, або «українець» типу Скоропадського. За 2*/2 століття українські шляхетські верстви зросійщилися або спольщилися. Лише під час революції, коли сила національного руху виявилася наочно, окремі поміщики почали пригадувати своїх українських предків. Вся велика буржуазія, поміщики, купці, підприємці, банкіри - - всі вони були тісно зв'язані з Росією корисними інтересами. Відокремлення України для них не давало нічого, крім «чистого збитку». І коли зараз поміщики і капіталісти вживають всіх заходів, аби відродити єдину і неділиму Росію, вони виявляють далеко краще розуміння власних інтересів, ніж то гадає за них т. Кулик.

Розуміється,  можна вказати на те, що особливо на  початку  нового  українського  руху,  на  початку XIX ст., велику ролю відограла дворянська інтеліґенція.  Можна,  наприклад,   «написати історію»,  як І.    Котляревський «розплодив» українство своєю «Енеїдою». А Котляревський був: 1) інтелігент, 2) бюрократ, чиновник полтавського генерал-губернатора, 3) виконував завдання поміщиків  («чиновник  особмх поручений генерал-губернатора помещика»). Ergo, уже в кінці XVIII і на початку XIX ст.   поміщики й інтелігенти передбачали революцію  1917  року,  і страх  перед  пролетарською революцією примусив їх подбати про притулок для себе. Передбачення поміщиків справдилися, і ми бачимо, як вони знайшли притулок сперва у Ц. Ради, а потім її розігнали і поставили Скоропадського! Але   «продукційні   сили   обурилися»   проти  сього,  і Шевченко попав у салдати, а міністер Валуєв (хоч і був поміщик, але розумний!) сказав: українців не було, нема і не буде!

Ні, український рух спирався головним чином на село, а провідником його була інтелігенція, котра підтримувала постійні зв'язки з селом. В усвідомленні і пробудженні національної свідомости селянства велику ролю відограло й українське робітництво, яке теж; не губило зв'язку з селом. Український робітник на власній шиї відчував національний гніт.

Центральна фігура української літератури й інтеліґенції Тарас Шевченко — син кріпака-селянина. На протязі цілого століття українська література і мистецтво має переважно «селянський» характер, малює життя селянина, бере своїх героїв з села, пройнята глибокою й щирою любов'ю до свого темного, затурканого, безпорадного народу. Не з «національного характеру», а з надзвичайно тяжких і ненормальних умов життя українського народу молена зрозуміти той ідеалістичний запал, котрий червоною ниткою проймає історію української літератури, громадської думки й інтелігенції. Ролю й характер інтеліґенції в українському національно-визвольному русі можна зрозуміти, порівнявши її з ролею руської інтеліґенції взагалі в історії революційного руйнування кріпацтва і самодержавства. Не дурно ж вони жили під однією стріхою царського самодержавства!

Тяжка то була праця! Кріпацьке село мовчало, лише іноді висилаючи поодиноких своїх синів, щоб подати звістку, що

Не погибла та природа, 
Не погиб еще тот край.

Але сей стан змінився на початку сього століття. Капіталізм увірвався на Україну, стуком і свистом паровозів, гудінням заводських гудків розбурхав і село. Полум'я і жар доменних печей освітили червоним сяйвом Україну, іскри з паровозів і фабричних труб запалили солом'яне село. І не випадковим є той факт, що зріст капіталістичної продукції на Україні,   повстання   селян   Полтавської   й   Харківської губ.,  партійна  диференція  між українськими колами і «городський» характер  літератури,   який найповніше відбився в творах талановитого В. Винниченка, — що се все припадає на один час. «Камень, єго же небрегоша строїтелі», був положений «во главу угла». Оті самі 70 відс.  вугілля, 99 відс. балок і швелерів, 79 відс. рейок, 68 відс. сортового заліза і т.д., якими  «катеринославська  точка  погляду»  намагалася задавити, засипати український рух,   були   «базою»   його. І самостійність   України ґрунтується саме на тій важкій продукції, а не на підвищеному почутті  «в них для них» тих чи інших «добродіїв». Ті самі «комбіновані   підприємства»,   які   «катеринославцями»   були «підприйняті» для того, щоб піднести «комбіновану» єдність українському народові, — вони  самі подбають  про те, щоб   залишити   «катеринославців.»   з   «комбінованим підприємством» з власних пальців.

Ми знаємо, що всяка революція відкидає все умовне, зверхнє, виявляє більш глибокі сили й пружини. Революція — се іспит. Чому ж навчає нас революційний національно-визвольний рух?

Ось що ми писали ще в травні 1918 року (в, тій брошурі, що не побачила світу):

Перш за все він говорить про свою силу і міць. Коли раніше, до революції, загальне відношення до українського  руху  було  як  до  інтелігентської  вигадки чудаків  «малоросів», яка не відповідає інтересам  широкої  людности,  не має  впливу на  маси і не опирається на більш-менш широкі кола «малоруського»   громадянства;   коли   раніше   переважно уявляли собі,  що український рух не виходить за межі   так   званих   культурних   потреб:   школи   на власній мові, воля українського слова та друку і т. і.;   коли  бажання   автономії,  організації  українства в   політичну   одиницю   розглядалося   більш   з   боку «сепаратизму»,   «австрійської   орієнтації»,   «германських марок», або приходили до поліцейського висновку:  «ташшить й не пушшать»;  коли, кажу, раніше ще можна було думати, що українство не має нахилу і не вийде за межі літературних та культурно-просвітніх інтересів. — то після сієї революції   тільки   зовсім   безнадійні   в   частині   реального відношення до політичного життя люди можуть говорити,   що  український  рух   то   «видумка   буржуазії», і мотивують се такими очевидячки нікчемними аргументами,  як те, що,  мовляв,  селяни краще розуміють   російську   мову,   ніж   «галицьку»,   тощо. Добре, коли б це доводилося чути від просто обивателів.  На  жаль,  навіть  члени нашої партії,  які грали  перші   ролі,   так   ставилися   до  українського руху   навіть   після   оголошення   Української   Республіки.

Треба бути сліпим, щоб не бачити, що цей рух захопив якнайширші і якнайглибші кола українського громадянства і виявив загальне бажання сконституюватися у не лише яко культурно-язикову, етнографічну, а й яко державно-політичну націю. Домагання спочатку національно-територіялької автономії, а потім республіки в федеративній Росії — знаходить дуже скорий і широкий відгук.

Всі з'їзди, селянські, робітничі, військові, партійні, професійні, просвітні, чи то всеукраїнські, чи губерняльні та повітові, — всі вони одностайно приєднуються до сього гасла.

Відродження нації до державного життя набрало такої несподіваної для самих керівників цього руху сили, що вони ледве поспівали дати йому відповідний політичний вираз. Цей рух мав великий вплив і в Галичині, збудив бажання знищити межу, що відрізнюв'ала дві частини української нації.

І можна сказати напевно, що які б ще нещастя не спіткали Україну, умирати, миритися з національною неволею вона не буде. Це треба пам'ятати усякому політичному діячеві і всякій партії, що має працювати на Україні.

Воля до організації України яко державно-політичної одиниці в етнографічних межах — незаперечний факт.

З яких «ідеологічних» елементів складався український рух?

Перш за все — мова. Рідна мова, слово рідне викликало найбільші національні почуття. Всякий українець кохався у рідній мові. Тут й історичні спогади, пісні, література; тут і соціяльно-націо-нальний протест людей, що говорять «мужичою» мовою, проти людей, що говорять «панською» (російською) мовою; тут і уява своєї рівноправности з другими «пануючими» націями; тут і визнання своєї єдности: ми всі українці поперед усього.

Історичні спогади про минуле, про козацькі походи, про боротьбу з Польщею та Москвою, що викликали задоволення своєю силою; спомини, що будили гірке почуття про колишню більшу культурність та освіченість, про Петроград, що виріс на козацьких кістках.

Протест проти соціяльно-економічного та національно-політичного гніту з боку великоросів, поляків, румунів, венґрів, — які являлися або поміщи-ками-землевласниками, або купцями, фабрикантами, або чиновниками.

Протест проти города, що тягне сили і гроші з села, сам живе у розкоші і мало чого дає на село.

Бажання утворити свій власний земельний фонд, підвищити власну продукцію, власну культуру.

Протест проти централізму й імперіялізму, завдяки якому на Україну поверталося лише половина податків, й ін.

Бажання мати в своїй хаті свою силу й волю.

Визнання себе яко демократії, проти інших націй яко перевалено панів у себе на Україні:

«У нас буржуазії нема, лише демократія».

«У нас тільки соціалістичні партії!»

У докладній записці, поданій Тимчасовому урядові та Петроградській Раді роб. та солд. депутатів, читаємо:

«Пануючі кола на Україні — не українці. Промисловість в руках буржуазії російської, єврейської, французької, торговий капітал, а також: величезна сила аграрної буржуазії складається з поляків і українців, які давно зовуть себе ,руськими' (підкреслення наше). Так само всі адміністративні посади в руках неукраїнців.

«Верстви ж, яких експлуатують, — селянство, більша частина городського пролетаріяту, ремісники, дрібні службовці — українці. Таким чином у даний момент української буржуазії (підкреслення записки), котра визнає себе такою, нема. Є окремі особи, невеличкі групи, котрі гуртуються за своїми клясовмми інтересами до економічно-пануючих кляс, але кляс, повторюємо, нема.

«Через це серед українських партій досі не було жодної, яка б у свою програму не внесла ідеї соція-лізму».

В чому виявлявся, в які форми відбивався цей рух?

У величезних маніфестаціях, головним чином військових, де лише були українці, особливо ж у Києві та Петрограді; в тисячних з'їздах селян, вояків, у сотенних робітників, культурних, просвітніх, партійних; у мітинґах по селах, по городах, на залізницях, фабриках.

А під час особливого напруження, — майже в повстаннях. Такі повстання були тричі: в перших числах червня, коли військовий міністер Керен-ський заборонив був 2-й військовий з'їзд і він зібрався проти нього, — як наслідок цього «мирного» повстання — 1-й універсал і оголошення автономії; потім під час революції в жовтні — знову 3-й військовий з'їзд потягнув за собою і Центральну Раду, котра хиталася то в один, то в другий бік — в результаті 3-й універсал і оголошення республіки; третій раз — повстання проти «більшовицького» «великоруського» уряду — 4-й універсал, оголошення самостійносте і звернення до «германського народу» (в дійсності кайзера Вільгельма, Гінденбурґа, Гертлінґа) за допомогою проти «росіян» «більшовиків»...

Ми вже й не говоримо про пресу, проклямації, відозви і т. п.

І після цих усіх подій в.се ж знаходяться люди, які кажуть про «видумку», хай «буржуазну видумку», але «видумку»!

Це на той же манір, як кадетська «Речь» та деякі ціммервальдці в «Berner Tagwacht» обізвали ірляндське повстання «путчем».

От що писав Н. Ленін з приводу цього «путчу», «видумки» теж:

«Про "путч" (і "видумку") в науковому змісті слова можна говорити лише тоді, коли спроба повстання нічого, крім кружка змовликів або безглуздих маніяків, не виявила, ніяких симпатій у масах не викликала. Ірляндський національний рух, маючи за собою століття, переходячи через різні етапи з'єднання клясових інтересів, виявився між іншим у масовому ірляндському національному конґресі в Америці, який висловився за незалежність Ірляндії, виявився у вуличних бійках частини міської дрібної буржуазії і частини робітників, після довгочасної масової аґітації, демонстрацій, заборони газет тощо. Хто зве таке повстання "путчем" ("видумка теж), той є або якнайзлішим реакціонером, або доктринером, безнадійно нездатним уявити собі соціяльну революцію як живе явище».

Український народ як нація, незалежно від клясового стану, виявив свою волю відносно свого визначення, відносно свого державного стану.

У десятках і сотнях резолюцій на мітингах, різних величезних і малих з'їздах, в партійній пресі, в імпозантних маніфестаціях, в озброєних виступах — скрізь виявилася воля до того, аби:

1.  Організувати себе яко державно-політичну націю.

2.  Об'єднати різні частини української землі,  де живе   переважна   більшість   українців,   незалежно від  відрізнюючих  державних  меж,   в   єдину  українську республіку.

3.  Не через теоретичні висновки,  а власним досвідом   і  ходом  подій  він  висловився  за  самостійну республіку.

Так писали ми 8 місяців тому.

15. Єдність чи самостійність? Дві політики

Ми вже бачили, що «Коммунист» вважає право націй на самовизначення «абстрактною формулою», і тому то «ми... не давали загальної відповіді на питання, яких же форм обопільних стосунків з Великоросією домагається пролетаріят України: чи домагається він краєвої автономії, федерації, самостійности, чи, може, він не бажає ніякого політичного відокремлення України, домагаючися безпосереднього зв'язку кожного місцевого совіту з всеросійським центром».

Інакше ставиться до сієї «формули» «катеринославська точка погляду».

«У відповідь на категоричні домагання українських соціял-патріотичних партій ми займалися порожнім й об'єктивно безглуздим для партії, що належить до пригніченої нації (слухайте! слухайте! Якої нації? не існуючої? А якщо існує, то де? "В нас для нас" чи "в вас для вас"? Бо України ж нема. Бо була "южная Россия", а стала "южная часть оккупированной Германией на востоке области" — С. М. і В. ПІ.-Р.), повторюванням "слів" про визнання нами за Україною права на відокремлення в той час, коли саме визнання сього права за Україною Всеросійським совнаркомом вимагало від нас іншого: категорично ясних заяв, рішучої агітації за можливо більше тісний зв'язок України з Росією, проти відокремлення, за пролетарсько-революційну єдність».

Виходить, ніби й «катеринославці» вважають право націй на самовизначення «абстрактною формулою», лише «словом», проти якого вони взагалі нічого не мають. Але трохи раніше в тій же статті «катеринославська точка погляду» з великим захопленням говорить про блискуче «виправдання себе (для себе?) в досвіді російської революції» сієї формули. От тільки «практика» трохи шкутильгала: практика цілком «не відповідала нашій програмі в національному питанні».

Значить, на теоретичній Шипці все спокійно! — гадають «катеринославці». «Теорія» ні к чорту не годилася! — говорять «ліві». «Практика» була кепською, очі б наші не дивилися! — одноголосне скрикують «право-ліві» «катеринославці».

Ми не станемо зупинятися тут на обопільних стосунках «теорії» й «практики» права націй на самовизначення. Сьому присвячується спеція лька брошура, котра, сподіваємося, незабаром вийде. Ми тільки наведемо декілька цитат з статті В. Затонського «Из недавнего прошлого», де яскраво рисується «практика».

«На ґрунтовне питання — відношення до національного руху, що визначало в значній мірі політику пролегаріяту на Україні, партія відповідала зовсім невиразно: ,право націй на самовизначення' ... Конкретні ж вирішення приймалися від випадку до випадку.

«Березень-квітень 1917 року. В нетрях всяких кооперативів і спілок формується українське національне обличчя, вилізає на світ Божий Рада — партія лагідно твердить про самовизначення.

«Травень. Рада піднімає голову. Червень-липень. Рада намагається стати на ноги — покровитель-ственне самовизначення. Вересень. Про Раду майже забули. Жовтень — Рада брикається — співчутливе (не розібрали) самовизначення.

«Листопад-грудень. Рада оголошує грізний ультиматум і... право націй на самовизначення.

«Січень. Рада передана — анатема Раді. Травень. Рада повалена, повний крах українського націоналізму ... Право націй на самовизначення, нерухоме, як скеля, і мовчазне, як камінь.

«Що мінялася тактика відносно українського національного руху, що не зразу розкусили Раду, ще мало біди, — біда, що в усіх сих головокружних змінах курсу не було ніякої внутрішньої логіки. (А зараз є?).

«Бували випадки, коли одночасно давалися директиви, що виключали одна одну (а зараз не даються?), так, наприклад, на бій з українським шовінізмом, з дрібнобуржуазною реакцією, що сунула з півдня, благословлялася десницею Совітська Україна, шуйцею — Донецька Республіка. Мимоволі пригадується українська анекдота про бабу, що ставила свічки одночасно і св. Миколі і лукавому, виходячи з міркувань, що ...

Хто знає, де прийдеться 
Свій вік вікувати. 
Треба всюди, добрі люди, 
Приятеля мати.

«У партії в цілому не було обличчя; політика її йшла через пень-колоду з самими несподіваними ухиляннями і, зрозуміло, далеко не блискучими результатами; на місцях же кавардак був неуявимий.

«Кожна організація, майже кожний член партії за свій страх і риск вирішував усі питання, що торкалися тактики відносно українського національного руху, котрий все ріс і ставав чим далі крупнішим фактором політичної боротьби на Україні, — і от тут і виявилося, що поважний принцип самовизначення націй (не пролетаріяту), котрим потрібно було керуватися по писанію й ізусному преданію отців церкви, дуже гарний, поки діло йде про Індії й Єгипти, оскільки нам (зіс!) там не доводилося працювати (в Татаро-Башкіріях з ним уже клопоту досить).

«Гарний він, коли треба зробити благородний жест в стилі кающогося дворянина москвичеві на Тверській (у "Люксі"?), німцеві на Фрідріхштрассе (А хіба й там уже є кающися дворяни?), але занадто мало зрозумілий, коли доводиться вирішувати всі сі прокляті питання на різних околицях в роді України.

«Не дурно національні (ой, лихо!) комуністичні партії, що входять в склад Російської, в роді польської, латиської, одіслали самовизначення націй туди, ідеже Учредилка упокояється.

«Але у них становище значно простіше, ніж на Україні.

«І латиська і польська партії в дійсності дійсно одна — латиська, друга — польська за своїм національним складом (принаймні в існуванні латишів і поляків покищо ніхто не сумнівався).
«Не те на Україні. Тут партія більшовиків, як і більшість промислового пролетаріяту, складається головним чином із руських, якщо не по національності, то по культурі.

«Висловитися проти самовизначення націй ніяково, і так русифікаторами щирі українці звуть. Визнати Україну Україною — душа не лежить (тим більше, що многі товариші до сієї пори в глибині душі переконані, що Україну Грушевський нарошне видумав).

«І от починаються шукання. Ну що ж, самовизначуйся аж до відокремлення (щоб тобі ні дна, ні покришки), але тільки навіщо ж тут, безпремінно у моїй партійній вотчині. Ну, хай вже буде собі навіть самостійна Україна (якщо вже не можна без сього) денебудь в Австралії або на гірший кінець навіть на півдикій Волині й Подолії, але навіщо безпремінно на Катеринославщині або там на Херсонщині, не кажучи вже про Харків. Між тим селянство навіть сих заповідних земель (до відома товаришів, за національністю все ж українське), кинуте на сваволю долі, передане в монопольне користування українських соціял-шовіністів, майже поголовне, без різниці, біднота й куркульство, самовизначалося в тому змісті, як того бажала Рада.

«Що тут робити? Скандал. Самовмзначуйся, хто може. Отут і єсть пішли всі сі, от уже дійсно нарош-не (тільки не Грушевським), видумані республіки дипломатів, що здатні були подарувати Петлюрі західню Україну, аби врятувати свої палестини від страшної назви ,Україна'», (їм уже не страшно!).

Т. Затонський говорить далі: «Український шовінізм розділив долю Ради, з ним у свідомості широких мас селянства (не кажучи вже про пролетаріят) покінчено (що не заважає, до відома товаришів, сим масам лишатися за національністю українськими)».

Кумедно читати, коли доводиться товаришам по партії «комуністів України» доводити, що, мовляв, українські робітники і селянство по національності е українці. Але навіщо їм рекомендує т. Затонський прийняти «к сведению» (до відома) сю «істину»? Щоб вона зосталася «в них для них»? А «к исполнению» вона, «істина», потрібна чи ні? І коли потрібна, то в чому?

Ми не вважаємо «теорію» права націй на самовизначення, — як вона була розвинена не «катеринославцями», а т. Н. Леніним, — такою вже непорушною, як то гадають «катеринославці». Ми гадаємо, що «теорію» і «практику» зовсім не можна відрізняти, що коли дається порада «до відома» («к сьедению»), тим самим пропонується і «до виконання» («к исполнению»). І «теорія» права націй на самовизначення спричинилася до «практики» партії на Україні. Але ми не можемо погодитися і з поглядом  лівих,  що вважають  і  «теорію»  і  «практику»   занадто  кепською.   Спільним  у   «правих»   «катеринославців»   і   «лівих»   «київців»   е   те,  що  вони вважають  «практику»,  в  один  голос,   «порожньою», «абстракітною»,    «безглуздою».    Дістаєш   таке    враження,   ніби   люди   знаходять   насолоду   у   плямуванні   себе.   Правда,   се   робиться   з   святими   намірами. Гоголівський коваль Вакула умисне намалював чорта страшенно гидким і бридким, аби кожна баба могла ткнути пальцем і сказати: «Он, бач, яка кака!»  і  потім  з  побожністю  повернутися  до  світлого раю. Для «комуністів України» без розбору на «правих» і на «лівих» у минулому все «кака». Зате зараз у них «просто рай». Сей «рай» ми вже бачили  і  зараз ще  побачимо.  Оскільки сей  «рай»  не є просто   порожнім   місцем   (вони   й   досі   не   спромоглися вирішити у повній мірі хворобливого (больного)    «в    них   для    них»    українського   питання!), оскільки   вони   пережовують   стару   «практику». А лайка  то  так  собі,   «слова та  голос,  більш  нічого», —   а   полаєш,   то   якось   на   душі   легше   стане   і матимеш більш «самостійний» від минулого вигляд. Кепсько чи ні, а відповідь про обопільні стосунки України І Росії ми давали. Кепсько чи ні, а сієї «теорії» на «практиці» ми дотримувалися. На нашу думку,  говорили  і робили ми,  — треба відстоювати  «можливо  більше тісний зв'язок України з Росією,   проти   відокремлення,   за   пролетарсько-революційну   єдність».   Ми   відстоювали   «безпосередній зв'язок   кожного   місцевого   совіту   з   всеросійським центром».   І  робили   се  якраз   на   підставі   "словесної", «абстрактної» формули. Правда, одночасно ми вживали і «слова» про право на відокремлення. Але треба бути «катеринославцем», щоб не розуміти необхідності-! сих «слів.». «Катеринославська точка погляду» говорить, що сі «слова» були «порожніми безглуздими для партії пригніченої нації». Але якраз об'єктивно ми партією «пригніченої» нації не були. Ми були об'єктивно неукраїнською партією, хоч ми жили, працювали на Україні і деякі з нас навіть за метриками репані українці, — а російською партією, себто, власне кажучи, великоруською. Діло навіть не в тому, що ми не захоплювалися гаслами автономії, федерації, самостійністи, а відстоювали «єдність». А діло в тому, що ми цілком сторонилися національно-визвольного руху, діло якраз у тому, що і зараз т. Затон-ському доводиться переконувати своїх товаришів, що українські робітники і селяни є українські робітники і селяни, що така нація є, що то не видумка Грушевського. Діло якраз у тому, що сам т. Затонський дійшов до сього лише після довгих міркувань: а що таке нація? Діло якраз ось у чому:

«Уже декілька десятиліть цілком визначився факт більш скорого економічного розвитку півдня, тобто України, що приваблює з Великоросі! десятки і сотні тисяч селян і робітників в капіталістичні економії, на рудні, в городи.

«Факт асиміляції в сих межах — великоруського й українського пролетаріяту безсумнівний. І сей факт безумовно проґресивний. Капіталізм ставить на місце тупого, заскорузлого, осілого і по-ведмежому дикого мужика-великороса або українця рухливого пролетаря, умови життя котрого ламають специфічно-національну вузькість як великоруську, так і українську. Допустімо, що між Великоро-сією й Україною згодом стане державний кордон,

—  і на сей випадок історична проґресивність "асиміляції"  великоруських   й   українських   робітників буде   безсумнівною,   як   прогресивним   е   перемелювання   націй   в   Америці.   Чим   вільнішими   стануть Україна і Великоросія, тим ширший і швидший буде розвиток капіталізму, котрий тоді ще сильніше буде приваблювати  робітників всіх націй з усіх земель держави і з усіх сусідніх держав (якби Росія опинилася   сусідньою   державою   відносно  України) робітничу  масу  в.  городи,   на  рудні,   на  заводи.

«Д. Лев Юркевич (український націонал-соціяліст з Дзвону) поводиться, як справленій буржуа, і до того короткозорий, вузький і тупий буржуа, тобто міщанин, коли він інтереси спілкування, злиття, асиміляції пролетаріату відкидає геть ради хвилевого успіху української національної справи. Національна справа — наперед, пролетарська справа

—   потім,   говорять   буржуазні   націоналісти   і   дд. Юркевичі, Донцови і т. п.  горемарксисти за  ними. Пролетарська справа — поперед усього, кажемо ми, бо вона забезпечує не тільки постійні і корінні інтереси  праці  й  інтереси  людности,  але  й  інтереси демократії,  а  без  демократії не можлива  ні  автономна, ні незалежна Україна».

Що факт такої «асиміляції» є прогресивним, ми цілком погоджуємося. Але не треба забувати, що процес асиміляції менш розвинених (порівнюючи) українських мас великоруською не Зайшов так далеко, щоб можна було говорити про перемелювання націй. Бо ся «асиміляція» лише на початку вела до денаціоналізації, потім же вона ставала в допомозі прокиненню національного почуття і національної свідомости. А тому про «асиміляцію» тут можна говорити лише в лапках. Ось сей другий факт тієї ж «асиміляції», і треба мати на увазі, коли розглядаємо розвиток українського національного, робітничого в тому числі, руху. На місце «осілого, по-ведмежому дикого, заскорузлого мужика» виступає рухливий пролетар, котрий вимагає школи власною мовою, часописів, книжок — у інтеліґенції появився співробітник, який сам виявляє свою волю, сам ставить вимоги, сам визначає свої потреби, сам підштовхує інтеліґента.

Революція якраз і виявила отсі обидва боки «асиміляції»: поділ робітництва на українське і «неукраїнське», який доповнювався поділом між «чужим» «неукраїнським» городом і «нашим» українським селом.

Наша партія була об'єктивно і за назвою партією російською, себто великоруською. А для такої партії вживати «слова» про відокремлення при одночасній пропаганді за «єдність» є обов'язковим. Кепське не те, що ми вживали «слова» про відокремлення. Кепське те, що для більшости членів нашої партії се були лише «слова», лишалися «словами» при зовсім інших «ділах» у с.-д. меншовиків і рос. с.-рев. Кепське ось що: «щоб бути с.-д. інтернаціоналістом, треба думати не про свою лише націю, а вище її ставити інтереси всіх, їх всеспільну волю і рівноправність (підкреслення автора. — С. М. і В. Ш.-Р.). У ,теорії' всі з сим згоджуються, але на практиці виявляють якраз анексіоністську байдужість. Тут корінь зла» (підкреслення наше, — С. М. і В. Ш.-Р.).

Кепське те, що, як пише й Затонський, «слова» про відокремлення розумілися ось як: «Ну, що ж, самовизначуйся аж до відокремлення (щоб тобі ні дна, ні покришки), але тільки нащо тут, небезпремінно у моїй партійній вотчині. Ну, хай собі буде навіть самостійна Україна (якщо вже не можна без сього) денебудь в Австралії і т. д.». Осе було кепське, бо воно якнайгірше порушувало ту саму «єдність», про яку так багато кричали і кричать. Бо «словам» маси навчилися не вірити, а вірять лише ділам, — і роблять се цілком справедливо. І зараз ніякими «словами» не прикриєш порожнього місця, ніякою вивіскою не сховаєш брак змісту.

Вживати «слова» про відокремлення партія мусила саме для відстоювання «єдности». І доти, поки сим «словам» вірили, доти нам удавалося осягти сю «єдність». Коли ж виявилося, що то лише «слова», — на місце «єдности» ставав страшний розбрат і ворожнеча. Про необхідність сих «слів» саме для «єдности» писала і «Правда» з приводу 1-го універсалу:

«Революційна демократія Росії, коли вона хоче бути справді демократією, повинна порвати з цим минулим (гнітом недержавних націй царатом), повинна вернути собі, робітникам і селянам Росії, братерське довір'я робітників та селян України. Цього не можна зробити без повного визнання прав України, а в тому числі права на відокремлення. Ми не прихильники дрібних держав. Ми за якнайтісніший союз робітників проти всіх капіталістів, і "своїх" й усіх загалом країн. Але якраз для того, аби сей союз був добровільний, російський робітник, не довіряючи ні в чому і ні на одну хвилю ані буржуазії російській, ані буржуазії українській, обстоює зараз право на відокремлення українців, не накидаючи їм своєї приязні, але завойовуючи її відношення як до рівного, як до союзника і до брата в боротьбі за соціялізм».

Сим хорошим «словам» вірили, бо сподівалися, що за ними будуть іти й відповідні діла, хоч і доводилося майже на кожному кроці зустрічатися з «катеринославськими« «самовизначеннями Австралії». Але зараз, після всього прожитого, підіймається гірке почуття: а що як то були лише «слова»? Хороші слова, але... «Верю, Господи, помоги моему неверию!»

Отже, ми перебували тоді в такому стані, об'єктивні умови були такі, що нам не лишалося іншого шляху, як відстоювати єдність робітничого руху при одночасному вживанні «слів» про самовизначення. І ми йшли сим шляхом, чи кепсько, чи гарно (ми згоджуємося, що скоріше кепсько, ніж; гарно), а йшли, мусили йти.

От зараз заднім числом ми всі наввипередки вишукуємо хиби з минулому і лаємо се минуле як-найгострішими словами. Зате тепер ... о! тепер ми вже «порозумнішали»! І отже погляньмо на минуле з об'єктивного стану України, не тільки внутрішнього складу і стосунків різних кляс на Україні, а з точки погляду загальноросійської революції і міжнародних стосунків, міжнародного розвитку подій. Поставмо питання так; хай повернеться назад 1917 і початок 1918 року, хай повернуться всі ті стосунки й об'єктивні умови, в яких розвивався український революційний рух, і поставмо між; ними розумних «катеринославців» і «киян» з «Коммуниста», — що б вони робили знову?

Те саме, тільки де в чому, в дрібницях, може, краще або гірше!

Читачеві не трудно буде самому переконатися в сьому. Ми ж зараз спинимося на іншому питанні. Ми бачили, що наші «право-ліві» «катеринославці», вилаявшися добре за своє минуле, видають за щось невидане свою «нову» «позицію». Дійсно нового в них лише те, що, замість «абстрактної формули» (ліві!) чи «чудесної теорії» (щоб її не дотримуватися — «катеринославці»!), у них є «конкретне» порожне місце — ліві с.-р. пошкодили, бач, звернутися до лікаря з своєю «хворобою», полікувати своє секретне «хворобливе національне питання». В сій лайці ми просто спостерігаємо, як звичайнісінький

Русский ум и русский дух 
Зады твердит и лжет за двух!

Розглянемо «частное» вирішення «катеринославців». «Єдність» України з Росією! Ніщо не змінилося, щоб нам міняти своє вирішення! Тільки й того, що раніше в нас була «єдність» з «абстрактною формулою» або «чудесною теорією», а зараз «єдність» з порожнім місцем на придачу.

«В них для них» майже нічого не змінилося. Але не так у житті. Погляньмо на нього.

Ми вже знаємо, що, «не порушуючи своїх обов'язків яко інтернаціоналістів., можна бути і за політичну незалежність своєї нації і за її прилучення в сусідню державу х, у, z і т. д. Але в усіх випадках повинно боротися проти дрібнонгщіональної вузькости, замкнення, відособлення, за підрахунок цілого і всезагального, за підпорядкування інтересів особистого інтересам спільного».

Що ж сталося на протязі сих двох років такого, що вимагає від нас іншого вирішення того ж самого українського питання?

Сталося два факти. Один факт має російсько-український характер, другий — світовий, міжнародний.

Перший факт — се відокремлення України від Росії. Другий факт — революція в Австрії й Германії. Розуміється, перший має своє міжнародне значення, особливо коли його поставити рядом з тими подіями, що розвиваються в Австрії й Германії.

Для «катеринославської точки погляду» весь український рух є якоюсь нісенітницею, низкою «помилок». А заклик Ц. Радою німецького війська — се «окупація і лише окупація». З точки ж погляду реального історичного процесу заклик німців зовсім не вичерпується «окупацією і лише окупацією». Розуміється, для німецьких імперіялістін сей акт Ц. Ради з самого початку мав значення «окупації і лише окупації», одного з надзвичайно для Германії корисних епізодів війни. Звичайно, німці посилали військо на Україну не для того, щоб боронити волю українського народу, його самостійність, незалежність проти нападу з боку «великоруських більшовиків». Звичайно, німці зовсім і не думали піклуватися про «збудування власної хати українського народу», — як то мріяли блазні з «Нової Ради». Звичайно, німці йшли за хлібом, цукром, вугіллям і ін. гарними речами. Звичайно, господарювання окупантів на Україні полягало в тому, аби якмога більше обібрати, загарбати, вивезти з України всякого добра. Словом, грабіжництво, здирство, плюндрування, «окупація і лише окупація».
Розуміється, з точки погляду великоруського крамаря, котрий знає про Україну якраз стільки, скільки треба йому знати, що залізо для покрівлі його крамнички привозять з Донецького басейну і цукор, який він продає у крамничці, теж приходить від якихось там «хохлів», — з точки погляду такого крамаря відокремлення України є «окупацією і лише окупацією».

Але «точкою погляду» німецького чи великоруського анексіоніста чи крамаря не вичерпується зміст історичних подій. І з точки погляду світових подій сучасности отой акт, «окупація і лише окупація», має свій далеко глибший зміст і більше значення. Він означає лише одне з кілець у ланцюзі довгої, на протязі всієї історії, національно-визвольної боротьби українського народу, боротьби за свою повну волю і незалежність. Він означає лише один з якнайхарактерніших і клясичних епізодів і е показником глибини національно-визвольних рухів сучасности.

Се було лише одним з моментів «обурення продукційних сил» України проти вікової неволі. «Про-дукційні сили обурюються» не однаково, вживають різні заходи: лагідненько посилають депутацію просити, щоб змилувались і дали; ставлять перед «фактом» оголошення автономії; приймають у себе дорогих гостей, що самі приїжджають, аби лагідненько дійти до згоди; чухають потилицю, коли свербить після «згоди»; оголошують республіку, щоб жити вільним членом вільної сім'ї вільних народів; повертають «катеринославців» до себе передом, а не спиною, при чому іноді повороти бувають такі несподівані, що голова все дивиться на північ, коли корпус весь повернений на південь (такі при-
годи бувають не в одному пеклі Данте!); а іноді діло доходить і до того, що Самсон сам трясе стіни будинку і гине вкупі з філістимлянами.

Що тут подієш! Така вже вона «нерозумна», ота історія. Та й то сказати, швелери, балки, вугілля, цукор і т. д. дуже гарні, теплі й солодкі речі, — коли, наприклад, їдеш по рейках в купе вагона 1-ої кляси, де добре напалене вугіллям, п'єш солодкий чай у накладку і дивуєшся дивами, що розстилаються перед очима: і на душі гарно, і для тіла не кепсько. Але коли рейки, швелери, балки і т. ін. починають обурюватися, — краще йти пішака! Або коли горить, скажемо, крамничка і залізо з покрівлі з дзвоном зривається і падає дощем на голову крамаря, — теж кепсько на душі, хай йому лихо й цукрові, хай горить у крамниці! І хоч би всі ті важкі, теплі, солодкі речі обурювалися «по-людськи», себто «гіо-катеринославському». Так ні, заберуть у свою дурну голову якусь самостійність... Е, що й казати, кепські речі!

Всі великі події в історії є наслідком боротьби, ворожнечі. Такі речі, як визволення поневолених націй, дуже рідко можуть скінчитися «лагідно». Пристосування політичної «надбудівлі» до економічної «бази» проходять не просто, не лагідно. Іскри сиплються з очей, коли «продукційні сили обурюються». І ще добре, як не повилазять! Всіляка руїна невідрізнима від всякої революції, — казав Ф. Енґельс.

І сього ґрунтовного історичного змісту ганебного акту Ц. Ради ніскільки не порушує те, що сей акт привів до «самостійності!» Скоропадського. Навіть «самостійність» сучасної Директорії (а її ж рівняти до Скоропадського не доводиться!) покищо є лише гарним «в. них для них» бажанням. Сучасна Україна далі стоїть від самостійности, ніж вона стояла в листопаді-грудні 1917 року. Може, навіть акт Ц. Ради так обстриг волосся Самсона-України, що доведеться ще роки працювати, поки воно виросте. Се так. Але ні ця самостійність «в них для них», ні «окупація і лише окупація» «в них для них» не може замазати сього реального історичного змісту.

Самостійности Україна ще не осягла. Але відокремлення від Росії — реальний факт. Але конституювання України яко державне-політичної одиниці, не дивлячись на окупантів, на «катеринославців», на «самостійність» Скоропадського і т.д. — посувалося весь час.

«Окупація і лише окупація» в грубій формі проводила в. життя вирішення Ц. Ради від 11—24 січня (4-й універсал) й ухвалу Катеринославського 2-го з'їзду Українських Совітів про самостійність і незалежність Української Республіки. Звичайно, ті економічні, соціяльно-політичні і культурні зв'язки, які виросли за часів перебування України колонією Росії, не могли одразу бути порвані, мов ножем одрізані. Звичайно, ми ще бачимо окремі численні нитки, що тягнуться через розірване місце. От як палку переломиш. Палка тріснула, але обдиві половини ще не відрізнилися, ще держаться окремими трісками, що заходять одна за другу. Але як ти її не здавлюй, не направляй, встановити так, щоб палка знову була цілою, не можливо. Краще всього обрізати якнайчепурніше обидва відламані кінці і потім уже приставити одну до одної й обхопити кільцем. Або ще можна взяти таке порівняння. Коли зроблена в тілі живого організму глибока рана, треба обрізати окремі клапті її, бо вони не можуть стати в допомозі до загоєння рани. Навпаки, вони будуть лише роз'ятрювати рану, гноїти тіло, отруювати організм.

Розуміється, люди, що вважають катастрофу лютого-березня 1918 року «окупацією і лише окупацією», можуть сказати, що палка не зламана, а «лише» зверху трохи подряпана; що немає ніякої рани, а є «лише» маленьке прищикнуте місце. У такому разі, розуміється, обрізувати палку і прищик-нуте місце не варто. Розуміється, для людей з «секретною хворобою» краще робити вигляд, що взагалі все гарно. Але се не резон для нас.

Що ми тут маємо саме перелом, глибоку рану, в сьому нас переконує сама історія українського руху на протязі революції (і не тільки революції). Ще більше переконуємося ми в сьому, коли станемо розглядати український рух поруч з відповідними подіями, які ми спостерігаємо під час сучасної війни і особливо революції в Австрії й Германії.

Криза капіталістичного суспільства — війна і революція — розкрила більш глибокі пружини і сили велетенської історичної боротьби сучасної доби. Вона наочно виявила обидві тенденції капіталістичного суспільства: інтернаціоналізацію й націоналізацію боротьби. При чому різниця тут не в одній лише формі, а й у змісті. Кажуть, що ся боротьба має за змістом інтернаціональний характер, а за формою — національний. В сьому твердженні е доля правди, але не вся правда, а значить — се не вірно. Сей погляд є тою рештою, що залишилася від дуалістичного світогляду релігії: є животворящий дух, Бог, енергія, сила, інтернаціональний зміст; і є мертва матерія, глина, національна форма. Се варіяція «катеринославщини», для якої є, з одного боку, чудесна теорія, а з другого боку, «кака»-практика; з одного боку — «чистий інтернаціоналізм», а з другого боку — «чистий націоналізм». На ділі ж є, та й не може бути інакше, що «теорія», з одного боку, є відблиском у голові людей їхньої «практики», як, з другого боку, і навпаки, «чудесна теорія» спричинюється до «каки-практики».

Так і тут, інтернаціоналізм і націоналізм відрізняються один від одного не яко зміст і форма, а яко дві точки погляду на один і той же процес. Пояснити можна таким прикладом. Круг, звичайнісінький круг, має інший вигляд, коли ми будемо розглядати з точки, котра лежить поза кругом, ніж тоді, коли ми дивимося на нього з центру.

Війна і революція виявили протиріччя сучасного капіталістичного суспільства між його велетенськими продукційними силами і стосунками власности; між суспільним характером продукції і приватним характером засвоєння (приватна власність на засоби продукції). Війна і революція виявили нездатність капіталістичного суспільства своїми засобами вирішити се протиріччя. Війна і революція виявили дійсний зміст життя капіталістичного суспільства — клясову боротьбу, громадянську війну, а не мир. Війна і революція виявили стремління, тенденцію до заміни сучасного капіталістичного господарства і суспільства новим, соціялістичним господарством і суспільством. Війна і революція виявили одночасно тенденцію не тільки до зміни «бази» — господарства, а й до зміни «надбудівлі» — усіх інших: політичних, духовних і т. д. галузів соціяльного життя.

Війна і революція далі вирвали силоміць найбільш здорову й активну частину якнайширших і найглибших шарів людности з їх традиційних умов життя, зібрали їх докупи в касарні, дали їм у руки зброю, навчили вживати сю зброю окремо і в строю мільйонних армій, розбудили їх свідомість, приму-сіли думати, поставили перед необхідністю самим масам вирішувати прокляті питання «війни» і «миру», привели до краю провалля злиднів, голоду...

Ми побачили, як війна імперіалістична на наших очах перетворювалася і перетворюється у війну громадянську, на зміну війні йде революція. Там верховодом виступали імперіялісти, тут, у революції, пролетаріят. На місце ворожнечі імперіялістів виступає клясова ворожнеча. Кляса проти кляси!

Тут нас перебивають «розумні катеринославці» і кажуть: ага, кляса проти кляси, — при чому ж тут національність?

Для «катеринославців» соціяльна революція уявляється так, що з одного боку стоїть військо: «ми за соціялізм», і з другого боку: «ми за капіталізм». На ділі соціяльна боротьба не може бути такою «чистою», і не тільки тому, що у мас є свої перестороги і т. д. (се саме собою), а й тому, що соціяльна революція е акцією мас різних національностей, мас, переплутаних між: собою імперіялізмом. Для сих мас (пролетаріяту в тому числі) соціяльна боротьба є, означає і ведеться не тільки за знищення гніту економічного (усуспільнення засобів продукції), а й політичного і всякого іншого.

Ось через що зібрані в касарні, вишколені й озброєні маси так палко б'ються не взагалі за соціялізм, а поруч виставляють домагання своєї національної волі, незалежносте, самостійности. І війна і революція вживали з самого початку «чудесну теорію», «слова» про право націй на самовизначення.

Яке б лицемірство не ховалося за сими «словами» дд. імперіялістів різних мастей, аж до «катеринославських» «чистих лавошників», сі «слова» відограли величезну ролю в прокиненні свідомости народних мас. І імперіялісти і «катеринославці» всіх мастей викликали духів, з якими їм не впоратися.

Маси мають зброю, маси борються за власні інтереси. Маси виявляють, з одного боку, нахил і хист до організованої свідомої боротьби, з другого боку, здичавіння; страшенну ворожнечу. Бо війна, революція будять не тільки свідомість, не тільки організовують, а й розпорошують, розбещують, доводять людей до здичавіння.

Треба бути «катеринославським істориком», щоб писати так, як пише т. Кулик про військовий український рух, ніби він був рухом шкурників, дикунів, наслідком утоми й злочинства. Що й казати, було й се. Але де сього зараз немає? А в червоній армії все благополучно? Але сим не вичерпується зміст ні червоної армії, ні українського військового руху. Ми бачимо багато свідомости, ідеалістичного запалу...

Революція в Росії, Австрії й Германії показала, як глибоко вкорінюється національний рух, які широкі й глибокі шари він захоплює, яку силу і міць він виявляє. І як до революції в Австрії й Германії російська взагалі, українська зокрема «лавірували» між двома ворожими таборами імперіалістів, то тепер вони мають проти себе єдиний імперіалістичний фронт і спільника в революції Австрії і Германії. Революція виявила наочно стрем-ління перебудувати карту Европи (і не однієї Европи) на інших підвалинах, ніж; меч, насильство, пригноблення. Се — «симпатії» населення. Се спілка, федерація вільних, самостійних, незалежних держав. Правда, шлях до сієї «ідилії» лежить теж через збройну боротьбу мас, як навчає нас історичний досвід. Але що на сій грішній землі молена осягти іншим шляхом?

Війна і революція виявили до кінця брехливість «самовизначення» і «визволення народів» дд. Мілюкових, Родзянок, Вілсонів, Ллойд-Джорджів, Клемансо,   Кюльманів, Черніних і  et cetera.

Війна і революція поставили під знаком запитання й іншу політику, політику пролетаріяту, при тому найбільш революційної його частини.

Звичайно, ми знаємо, що і пролетаріят не зробиться святим і застрахованим від помилок і сла-бостей «тільки від того, що він утворить соціяльну революцію».

Звичайно, ми знаємо, що «можливі помилки (і корисні інтереси — спробувати сісти на чужій спині) приведуть його неодмінно до усвідомлення сієї істини»).

Але чи не будуть сі помилки мати, скажемо, для III Інтернаціоналу таке значення, як «помилка» 4 серпня 1917 року для II Інтернаціоналу?

Покладемося знову на історію. Вона скаже.

Ми ж повернемося тепер до нашої теми: до України безпосередньо.

На нашу думку, факт «окупації і лише окупації» і факт революції в Германії і особливо Австрії розділять дві епохи в історії розвитку революції на Україні. Різний об'єктивний стан України як з боку міжнародних, так і з боку внутрішніх стосунків вимагає «різного» вирішення українського національного питання в сі епохи, «різної» політики пролетаріяту.

Ся різниця, на нашу думку, може бути висловлена двома гаслами: для першої доби — єдність України з Росією, при одночасно визнаному праві націй (України в тому числі) на самовизначення; для другої доби — самостійність України.

«Значення   гасла   національної  культури  визначається  не  обіцянками  або  добрими намірами даного інтеліґентика, тлумачити се гасло в змісті проведення через нього інтернаціональної   культури. «Значення   гасла   національної  культури  визначається   об'єктивними   стосунками  всіх   кляс  даної країни і всіх країн світу».

Се справедливе не для одного гасла національної культури, а й інтернаціональної культури, а й єдности, а й самостійности. Се справедливе не тільки  для  інтеліґентика,   а  й  для  інтеліґента,   навіть для   Інтеліґента   (з   великої   букви),   навіть   ІНТЕЛІҐЕНТА   (з   усіма   великими  буквами).   «І  царята і старчата — Адамові діти»!

Отже,   кращою   перевіркою   доказів   правильности сього вирішення «являється дослідження відношення до питання різних кляс громадянства.  Для марксиста така перевірка обов'язкова. Треба виходити з об'єктивного, треба взяти взаємне відношення  кляс по даному пункту».

Погляньмо «на взаємне відношення кляс» відносно українського питання до і після катастрофи лютого-березня 1918 року.

Об'єктивне становище Росії, яке мало посередній чи безпосередній вплив на всі кляси, партії, їх стосунки, їх вирішення різних питань до катастрофи лютого-березня 1918 року визначалося перебуванням Росії в стані війни в одному з імперіялістичних таборів, в таборі Антанти.

Се ставило російську революцію в пряму і безпосередню  залежність від  міжнародних   стосунків, як, з другого боку, воно давало їй можливість безпосередньо   впливати   на   хід   міжнародних   подій. І   сей   об'єктивний   стан   «буття»   відбився   і   в «свідомості»,  в усвідомленні себе російською революцією   яко   продуктом   і   яко   аґентом   міжнародного розвитку подій.

Кожна політична група, кожна політична партія виходила з «війни і миру» і поверталася до них же. Кожний «поточний момент» починався й кінчався «війною і миром». «Мир без анексій, контрибуцій, на підставі самовизначення націй» — головна тема бесід, рефератів, з'їздів, мітингів, нарад і т. д. і т. п.

Російська імперіялістична буржуазія після революції 1905 року поділялася на політичні партії, між; котрими іноді виникали досить гострі суперечки. Війна 1914—17 рр. усунула сю ворожнечу. Ради Константинополя, проток, «исконных русских земель Червоныя Руси», Галичини і т. д. можна було забути ворожнечу і встановити громадянський мир.

Ненависть до ворогів «людської культури», «варварів сучасности», німців, штовхнула до поцілунків к.-д. Мілюкова і чорносотенця Пуришкевича. Революція 1917 року докінчила се об'єднання. Під час революції вся буржуазна капіталістична преса від «Нового Времени» до «Речи» і «Русских Ведомостей» співала одноголосно. Кадетська партія, як найменш дискредитована політикою царату, вбирає в свої кола всю різноманітну чорносотенну поміщКцько-капіталісІтичну братію, виступає лише єдиним її представником.

Імперіялістичні наміри: Константинопіль, Дарданелли, Галичина і т. д., імперіялістична залежність в самій грубій формі від своїх «благородних союзників» визначали всю політику поміщицько-капіталістичної кадетської партії. З власних інтересів і за наказом з Парижу й Лондону вона вживала всі спроби й заходи, аби приборкати революцію, аби не дати можливости вийти Росії з війни, аби примусити її тягти лямку імперіалістичної війни до «повідного кінця».

Звичайно, поставитися до одного з революційних струмків національно-визвольних рухів, котрі розпочалися відразу «от финских хладных скал до пламенной Колхиды», вона інакше, як до «сепаратизму», «німецького шпигунства» і т. д., не могла. «Ташшить й не пушшать»! — ось її відповідь. Досить пригадати тяганину з українськими делеґаціями з приводу автономії і т. д.

«Ми рахуємося лише з фактами!» — заявив голова тимчасового уряду кн. Львов українським делеґатам. Себто ми нічого не дамо, якщо ви самі не візьмете.

У питанні, яке нас цікавить, позиція її цілком визначался домаганням повної й безумовної ціло-сти, єдности і нєділимости Росії. Союз «хліборобів»-поміщиків та велика буржуазія, бюрократи в городах — ось ті кола, на які спиралася на Україні кадетська партія. Хай т. Кулик укаже другу політичну партію поміщиків і капіталістів на Україні! І нехай він укаже, коли ся партія хитрувала і мудрувала, щоб обдурити українські маси самостійністю України!

«Єдина і неділима Росія» — ось гасло її. Другу групу складали російські соціялістичні партії, с.-д. меншовики і с.-р. Гуртуючи круг себе російську інтелігенцію і частину російського робітництва, сі партії на Україні користувалися малим впливом. Складаючи частину російських соціялістичних партій, які керували Совітами, посилали своїх членів у міністерство, вони й на Україні провадили ту ж політику «кроку на місці» аж до... Установчих зборів або до кінця (побідного вони соромилися говорити) війни. І подібно до того, як в загальноросійських питаннях кони вживали революційну термінологію, щоб на ділі бути лакеями імперіялістичної буржуазії, — так і в своїй українській політиці вони говорили «слова» про право націй на самовизначення, навіть показували відповідні пункти своєї програми (у с.-рів навіть стояла федерація!), щоб на ділі звертатися до «штиків», щоб на ділі «ташшить й не пушшать!»

І кадети, і рос. с.-р., і меншовики на ділі, не на «словах», виступали однодушне в усіх питаннях, що були зв'язані з українським рухом. «Великоруський», «неукраїнський», антиукраїнський бльок, бльок не формальний, а на ділі — реальний факт української революції. При різних «словах», безумовно, гасло було спільне: єдина і неділима Росія. Що ж до автономії, то... се ми побачимо в установчих зборах. І якщо вже інакше не можна, то нащо ж зараз?

Проти сього «єдиного і неділимого» фронту російських, «неукраїнських» партій ще з більшою однодушністю виступали українські партії. Тут був не тільки фактичний бльок, а й формальний «союз», Центральна Рада, що об'єднувала всі українські партії. Більша однодушність залежала не від того, що в українському рухові більше було «шовінізму» (навпаки, більше шовінізму було у «культурних» кадетів й «інтернаціональних» меншовиків і с.-рів), а від того, що соціяльний ґрунт українства визначався більшою одноманітністю.

Ми вже знаємо, що майже 90 відсот, українців селяни-хлібороби (не «кадетського», Скоропадського теж; зразка), другі 10 відсот. припадають на робітництво, інтелігенцію, ремісників і т. д. При чому робітництво й інтеліґенція стояли в тісному зв'язку з селом і за своїм походженням і за соціяльним станом. «У нас лише демократія. У нас усі партії соціялістичні!» — як наслідок отієї одноманітности соціяльного ґрунту. На противагу безумовному гаслу «єдиної і неділимої Росії» українські

партії з початку висували таке ж безумовне домагання автономії України. Спочатку лагідні стосунки між сими двома групами чим далі, тим більше стають ворожими, тим гостріше стають вони одна до одної, тим упертіше висувають свої домагання. Національна ворожнеча зростала в силі.

Зовсім окрему позицію займала партія більшовиків, і не могла займати тоді іншої. Партія стояла і відстоювала теж цілу, єдину і неділиму Росію, але збудовану на солідарності працюючих мас, не на історичних традиціях, а на живому єднанні робітників. Щоб показати пригніченим націям (українській у тому числі), що партія більшовиків, не має жодного наміру силоміць удержувати їх у межах Росії, партія теж вживала «слова» про право націй на самовизначення аж до відокремлення. При тих умовах се був єдиний шлях «нейтралізувати» себе від національної ворожнечі. А позаяк «слова» про самовизначення вживалися й меншовиками, то наша партія при всякій нагоді (наприклад, з приводу 1-го універсалу статті «Правды», резолюція Полтавського комітету) старалася показати різницю між нами і меншовиками. Не дивлячись на те, що у нас не бракувало весь час «катеринославців», які теж вживали «слова» по-меншовицькому, партії вдалося якщо не показати й довести, то натякнути, яка різниця між вживанням «слів» у меншовиків, і більшовиків. Не тільки для України в Австралії відстоюють більшовики самовизначення!

Революція в жовтні і війна між Ц. Радою і більшовиками зразу викликала страшенну ворожнечу й здивувала й обурила українські маси. Виходить, більшовики брехали, виходить, більшовики не гірші вороги, як і кадети, як і меншовики. У свідомості мас ми являлися продовжувачами політики меншовиків, орудували, спиралися на ті маси, що й мєншовики. Тільки утворенням Совітського уряду України, тільки «помилками» про визнання Української Республіки спочатку в федеративному зв'язку, а потім самостійної нам знову вдалося повернути частину уваги українських мас. За нас докінчили вже Ц. Рада й окупанти.

Отже, коли ми вживанням «слів» про самовизначення не по-меншовицькому і не «по-катеринославському» завоювали собі симпатії українських мас проти «єдиного і неділимого» фронту кадето-есеро-меншовиків, — то відстоюванням не по-меншовицькому і «катеринославському» «єдиної і неділимої» Росії ми звертали увагу українських мас на головні завдання сього часу: збереження єдности революційного фронту і проти союзно-російського і проти германського імперіялізму.

Погляньмо тепер на другий період — після катастрофи лютого-березня 1918 року і австро-германської революції.

Україна — відрізана від Росії. Околиці бувшої Російської імперії зайняті контрреволюцією за допомогою «єдиних» зараз імперіялістичних військ. Всі «уряди» сих околиць, чи то кадетсько-монархічні, чи есеро-меншовицько-учредиловські, всі вони відстоюють «єдину і неділиму». І лише на Україні (Фінляндія на особливому стані) проти «єдиного і неділимого» фронту кадетсько-монархічної й есеро-меншовицької реакції виступають одностайно всі українські партії, що відстоюють самостійність України. І це не поміщики. Ще коли за часів Ц. Ради можна було указати на фігуру отамана вільного козацтва, майбутнього гетьмана Скоропадського, то зараз всі такі елементи повернулися до своєї першої любови.

І от коли порівняєш два табори на Україні: 1) єдина і неділима Росія: монархісти, кадети, меншовики, с.-р. і «комуністи України»; 2) самостійна і незалежна Україна рядом з Росією: українські партії, — то пікантність сього фактичного стану набирає для пролетарської партії досить одіозного характеру. Се мова фактів, мова клясових групувань.

Ми знаємо, що нас облають за сю клясифікацію інтеліґентики, інтелігенти, Інтеліґенти й ІНТЕЛІҐЕНТИ. Як таки можна рівняти кадетів, меншовиків і комуністів! Се зовсім не «по-марксистськи»! Де ж тут клясовий зміст клясифікації?

Ми знаємо, що комуністи не зовсім те, що кадети і меншовики. Але хіба меншовики і кадети те саме? Ні, а се ж не перешкоджає тим же комуністам ставити поруч і кадетів і меншовиків.

Клясовий зміст? А ми хочемо вказати тут на цікавий і дуже шкідливий факт поділу різних кляс за національністю. «Неукраїнські» поміщики і капіталісти (себто майже вся велика буржуазія, виключаючи окремі особи), дрібна буржуазія, робітництво, інтеліґенція, з одного боку; і «українська» дрібна буржуазія, робітництво й інтелігенція — з другого.

«Катеринославська точка погляду» в наведеній на початку сієї глави фразі каже про «порожність і об'єктивну безглуздість» для партії вживання «слів» про самовизначення. «Катеринославська точка погляду» чує дзвін, да не знає, відкіля він. Зараз об'єктивний стан такий, що вживати на Україні «слова» про самовизначення є «порожнім і об'єктивно безглуздим» не тільки для партії пригніченої нації, а й для партії пануючої нації. А «катеринославська точка погляду» зрозуміла се так, ніби тоді було «порожнім і об'єктивно безглуздим» ділом вживати «слова» про самовизначення. Буття визначає свідомість, «катеринославське» буття визначає свідомість «катеринославської голови» теж «по-катеринославському»!

Український народ, українська нація уже визначилася, висловила свою волю. І тепер треба вже сказати про своє відношення не так собі, взагалі про право всіх націй на самовизначення, а про своє відношення от до сього визначення, от до сього бажання скласти самостійну державу. «Так чи ні?» — запитують не тільки українські соціял-патріоти, а запитують факти. Ні! — кричать російські чи зросійщені та спольщені «неукраїнські» поміщики і капіталісти. Ні! — кричать російські, неукраїнські меншовики й с.-ри. Ні! — кричать російські комуністи, «комуністи України» в тому
числі. Ні! — лунає в Лондоні, Парижі, Нью-Йорку й ін. містах.

Настав час показати свій інтернаціоналізм на ділі. Настав час, коли пролетаріят, найбільш передова і революційна частина російського і світового пролетаріяту мусить показати на ділі, чим відрізняється її «самовизначення» від «самовизначення» імперіялістів, чим відрізняється «самовизначення» Вудро Вілсона від «самовизначення» т. Н. Леніна.

Досі ми спостерігаємо факти, які свідчать про відсутність всякої різниці в цьому питанні. І якщо ми ще не наважуємося поставити останню точку над і, — то тільки тому, що у нас є маленька надія, нам ще хочеться вірити, що можуть незабаром виникнути інші факти. Ми ще не згубили віри, що т. Ленін писав свої статті з національного питання не так собі, щоб, скажемо, вилаяти меншовиків та поглузувати над «лівими».

Нам можуть сказати, що ми не вміємо читати сих статтей. Бо нам хочеться, щоб нам сказали: «так або ні» на відокремлення України. А сього сказати якраз і не можна.

«Дати відповідь: "так або ні" на питання про відокремлення кожної нації. Се здається домаганням дуже "практичним". А на ділі воно безглузде, метафізичне теоретично, на практиці ж веде до підвладности пролетаріяту політиці буржуазії. Буржуазія раз-у-раз на перше місце ставить свої національні домагання. Ставить їх безумовно. Для пролетаріяту вони підвладні інтересам клясової боротьби. Теоретично не можна запевняти наперед, чи відокремлення даної нації, чи її рівноправний стан з іншою нацією закінчить буржуазно-дємо-кратичну революцію; для пролетаріяту важливе в обох випадках забезпечити розвиток своє кляси; буржуазії важливе пошкодити сьому розвиткові, відсунувши його завдання перед завданнями ,своєї' нації. А тому пролетаріят обмежується негативним, так би сказати, домаганням визнання права на самовизначення, не Гарантуючи жодній нації, не зобов'язуючися дати нічого на кошт іншої нації».

Ми не станемо розбирати сю арґументацію з теоретичного боку. Читач сам розбере, що тут «до чого», а що не «до чого», а ми сподіваємося се зробити в окремій брошурі про теорію і практику самовизначення.

Зараз же ми лише звернемо увагу на деякі факти. Хай читач розгорне «Известия Вс. ЦИК Сове-тов», ч. 282 (546) від 24. XII. 1918 р., і на третій сторінці прочитає рубрику: «Действия й распоряжения правительства». Там читач прочитає: 1) декрет про визнання незалежности Совітської Республіки Латвії; 2) декрет про визнання незалежности Литовської Совітської Республіки; 3) постанову народного комісаріяту закордонних справ про те, що «за аннулированием Брестского мирного договора Украйна не признается более Советским Правивительством Российской Республики самостоятель-ньім государством»; 4) таку ж постанову і відносно Грузії.

Ми просимо тепер читача дати відповідь на такі запитання: якщо дати відповідь «так або ні» не можна, бо се було б «безглуздим, метафізичним теоретично, на практиці ж повело б до підвладності буржуазії, — то чого дається відповідь «так» для Латвії, Естляндії, Литви, Білорусії і дається відповідь «ні» для України і Грузії? Чому пролетаріят Росії не обмежується «неґативним, так би сказати, визнанням права на самовизначення»? Се раз.

Друге. Коли дається відповідь «так» для Латвії, Литви, Естляндії, Білорусії і «ні» для України і Грузії, — значить се, що «буржуазно-демократична революція» скінчиться обов'язково «відокремленням» Естляндії, Литви, Латвії, Білорусії і «рівноправністю» України і Грузії?

Третє. Визначаючи самостійність Литви, Латвії, Естляндії, Білорусії, хіба пролетаріят «не обов'язується литовцям, латишам, білорусам, естам дати нічого на кошт іншої нації, наприклад, великоруської, єврейської і т. д.? Не визнаючи самостійности України і Грузії, хіба пролетаріят не обов'язується нічого дати великоруській нації на кошт української і грузинської нації?

Четверте. Чого відповідь «так» для Латвії, Литви, Естляндії, Білорусії і «ні» для України і Грузії не веде пролетаріят до підвладности буржуазії?

П'яте. Раз самостійність України не визнається, навіщо було грати і зараз грати «камедь» з тимчасовим робітничо-селянським урядом України? Ми не знаємо, як буде реагувати сей уряд на той акт: може, скаже: Божа роса! Витреться, протре запльовані очі — «та й знову до праці»!?

Чи, може, український національний рух по силі, по ширині і глибині значно менший, ніж у тих країнах?

От т. Кулик «лякає» Україну відокремленням, бо «при господарюванні фінансового капіталу, при активній колоніяльній політиці яку ведуть великі держави, немає жодного ґрунту для існування дрібних самостійних держав», — хай кін нам пояснить: яку політику веде Совітська Росія?

А зараз ми послухаємо бувшого голови російської делегації на мирових переговорах з Україною, X. Ра-ковського. X. Ракозський прожив у Києві в «Марселі» місяців три, одержав декілька листів від окремих селян Київської і Полтавської губернії і вважає себе «знатоком» України, щоб давати свої «авторитетні» поради російському пролетаріятові. В «Известиях ВЦИКС», ч. 2 (554), 3. 1. 1919, він умістив статтю «Безнадежное дело».

В газетній статті X. Раковський виступає яко знавець України і доводить, що і з етнографічного і з соціяльно-економічного погляду українського народу власне немає. «Поперед усього етнографічні відміни українців від руських являються самі по собі незначними». «Що ще більш важливе, се те, що між українським селянством бракує того, що зветься звичайно раціональною самосвідомістю'». «Український пролетаріят являється за своїм походженням чисто руським». «Відомо також;, що міське населення в Києві на три чверті неукраїнське, а в Одесі українців всього 10 відс. Відомо також;, врешті, що в межах України, тієї України, котру собі рисували автори третього універсалу, тобто в межах 8 губерній і дев'ятої Таврійської без Криму, за статистикою 1897 року мешкало 2 млн. 100 тис. великоросів». «Врешті, тим, що з поверхні знають Україну (X. Раковський вважає себе знавцем ґрунтовним), відомо, що промислова буржуазія і більша частина поміщицької кляси — руського, польського або єврейського походження».

Висновок? Висновок той, що Україну видумала інтеліґенція з кооперативів, учителів, судейських чиновників в роді Шелухіна і т. д. Для бідної миші сильнішого від кішки звіра немає. Для X. Раковського сильнішого від Шелухіна звіра немає. Це він переконався під час переговорів, якими Совітська Росія ніколи пишатися не буде.

Ну, хай так. «Національної самосвідомосте» у селян немає, робітники, поміщики, капіталісти, чиновники — російського походження. Є лише «інтеліґенція». Але ось що цікаве. В кінці X. Раковський заспокоює когось ось як:

«Небезпека русифікації при існуванні Української Совітської Влади являється цілковито безпідставною. Оскільки для українських селян і для українських (?) робітників потрібні будуть школа й управління українською мовою, вони забезпечать се за собою багато краще при Совітській Владі, чим се зробить українська інтеліґенція з новоспечених чиновників, зфабрикованих короткотерміновими курсами, котрі бачать в українській самостійності не стільки умови для культурного розвитку українського народу, скільки умови для свого власного бюрократичного панування».

Що се? Як се? Чого се X. Раковському треба когось переконувати, що не буде «небезпеки русифікації»? Кого се він хоче заспокоїти? Але X. Ра-ковський, який «знає» Україну не «з поверхні», запевняє, що селяни навіть не хочуть читати українських проклямацій, — кажучи: «опять украинщина»! Чи, може, X. Раковський хоче заспокоїти російське робітництво, російських поміщиків, капіталістів тощо? Чи, може, «інтелігенцію», котра «видумує» Україну? X. Раковський заговорив про «українських робітників», які забажають учитися українською мовою. Алеж він як знавець запевняє нас, що «український пролетаріят за своїм походженням є чисто руським». Коли X. Раковський говорить яко знавець і коли яко верхогляд?

Далі. X. Раковський запевняє, що небезпеки русифікації не буде «при існуванні Української Совітської Влади». Хіба се треба ще доводити? А ми й не знали. Але після «аналізу» і «доказів» знавця X. Раковського ми не віримо. Тут щось не так!

Та й для чого і для кого взагалі Українська Совітська Влада? Невже для Шелухіна треба розводити сю українщину? І що значить фраза X. Раковського, яка йде поперед вищенаведеного закінчення: «Російська Совітська Влада не продасть своєї першости (на Україні) за чечевичний куліш, навіть коли сей чечевичний куліш зараз являється у вигляді цукру і хліба»?

X. Раковському бюрократи спати не дають! Що се значить? Чи не конкурента він собі в них бачить? От лихо з тим Шелухіним!

Ні, таки. «Святи його, христи його», а румунський обрій дає себе почувати. Істинно руська царська Росія мала свого щирого приятеля Пуришкевича. Совітська Росія має новоявленого більшовика Раковського. Російський пролетаріят повинен з оглядкою приймати поради і послуги своїх щирих приятелів. Бо «услужливый — як там у Крилова? Здається: приятель? — услужливый приятель опаснее врага»! Російський пролетаріят повинен у власних інтересах остерігатися порад «приятеля» X. Раковського. Бо коли на Україні почують, що Російська Совітська Влада і український пролетаріят (чисто руського походження!) не продадуть свого первородства на Україні і за 2 міл. 100 тис. великоросів: робітників, чиновників, поміщиків і капіталістів, — то «інтернаціоналізмові» вашому ніхто і ні за що не повірить.

Ми застерігаємо російський пролетаріят від всяких «солодких» заспокоювань щодо самостійності! України. Російський пролетаріят мусить раз назавжди сказати собі: український національно-визвольний рух не переливки. Україна бажає стати самостійною. Хай буде самостійною! Допоможемо їй вирватися з того скрутного стану, в якому вона опинилася завдяки Ц. Раді (тепер Директорії). Але допоможемо не тому, що ми хочемо вернути своє «первородство», і не ради «чечевичного кулешу», а ради самої України. Ми не «катеринославські» лавошники і не румунські «інтернаціоналісти» і чужої «бюрократії» не боїмося. Між: пролетарями, між; дійсно вільними народами не може бути й речі ні про «первородств.0», ні про «чечевичний куліш». Якщо завдяки мачусі історії, завдяки перебуванню України в стані колонії їй трудно стати на власні ноги, — ми допоможемо їй. Ми пам'ятаємо заповіт Енґельса західноєвропейському пролетаріятові перейняти на деякий час колонії, щоб якмога скоріше привести їх до самостійности. Ми се показуємо на прикладі Естляндії, Литви, Латвії, Білорусії.

Невже ж ми будемо ворогами самостійности Грузії, а тим паче України, з її територією першої-ліпшої великої європейської держави, з людністю в 35 мільйонів, з народом, який виявляв таку силу і міць під час революції, утворив собі літературу, науку власною мовою, не дивлячись на страшенно скрутні історичні умови? Невже ми за «чечевичний куліш» нашого великоруського «первородства» на Україні поступимося інтернаціональною солідарністю не на словах, а на ділі? Український народ висловився за самостійність — нам дорожча за все інтернаціональна єдність працюючих мас усіх націй, і ми ради сього готові допомогти українському народові «збудувати власну хату» не за зразком німецького окупаційного війська.

Чи, може, колонії  Енґельса то  одне, а Европа друге?

16. Cоюз пролетаріяту з дрібною буржуазією проти світового імперіялізму

Революція на Україні виявила ще один яскравий факт.

У той час, коли в Росії дрібна буржуазія, власне селянство, яке складає головну масу її, з самого початку революції виступає поруч з робітниками на всьому протязі революції, на Україні з самого початку революції селянство пішло окремим від пролетаріяту шляхом.

Єдність пролетаріату і дрібної буржуазії відбивалася в спільних Совітах робітничих і селянських депутатів, в союзі меншовиків і с.-рів до жовтня, більшовиків і лівих с.-рів після жовтня, аж поки в липні 1918 року лівоесерівська авантура не дискредитувала ініціяторів повстання і не штовхнула селянську бідноту до партії комуністів.

Не те ми спостерігаємо на Україні. Тут робітничий рух і селянський рух з самого початку пішли різними шляхами. Злиття Совітів селянських депутатів з Совітами робітничих депутатів, скіль-кинебудь постійного і тривалого, не було. Навпаки, з самого початку революції ми бачимо два центри, котрі стоять весь час гостро й напружено один проти одного: Ц. Рада і Совіти.

Коли ми характеризуємо події на Україні, котрі складалися головним чином в обопільних стосунках Ц. Ради і Совітів, яко поділ на селянський і робітничий рух, то се треба розуміти cum grano salis, з обмеженнями. Ми маємо на увазі лише пануючу течію, пануючі фарби того, що ми спостерігаємо в обопільних стосунках Ц. Ради і Совітів.

Бо, з одного боку, в Центральній Раді з липня 1917 року, поруч з Радою Селянських і Радою Військових депутатів (що за класовим змістом було те саме, бо Рада Військових депутатів була представництвом того ж таки села, тільки переодягненого у cалдатський одяг, і при тому найбільш енергійну і свідому частину села), ми бачимо Раду Робітничих депутатів, обрану в кількості 100 чоловік на Всеукраїнському робітничому з'їзді 11—15 липня. Та й до сього з'їзду українське робітництво брало жваву участь у національно-визвольній боротьбі. Найбільш яскравим доказом, однак, являється існування української соціял-демократичної робітничої партії, яка народилася ще в 1904—05 роках, котру висунула на історичну сцену не вигадка «інтелігентів», а революційна хвиля селянського повстання 1902 року на Полтавщині й Харківщині. Треба «ґрунтовно» знайомитися з Україною з вікон гостиниці «Марсель» у Києві, щоб з великою пихою чоловіка, котрий «все видел, высмотрел», потім заявляти яко абсолютну істину: «Український пролетаріят являється по своєму походженню чисто руським». «Ґрунтовний» X. Раковський, як звичайно, «слона то й не приметил»! Якби Україна інтересувала голову мирової делеґації в Києві трохи більше, ніж торішній сніг, то він, навіть не виходячи з кімнати «Марселя», міг би прочитати

невелику брошуру М. Порша про робітництво на Україні за тим таки переписом 1897 року, який відомий і X. Раковському. На жаль, ми не маємо зараз під руками сієї брошури і тому не можемо навести ні повної назви її, ні відповідних цифр. Оскільки ж ми пам'ятаємо, М. Порш на підставі ґрунтовної (не за зразком X. Раковського) аналізи і досліду перепису 1897 року (а хиби сього перепису «відомі») прийшов до висновку, що неукраїнського робітництва на Україні тоді було коло 500 тис. (здається, 416 тис.), що складало лише третю частину (як не помиляємося) ксього робітництва України. Хай після того кількість робітників «чисто руського походження» збільшилася. Алеж ясно, що в усякому разі український пролетаріят є «чисто руського походження» лише наполовину, а друга половина (принаймні) «чисто українського походження».

Інакше хай нам «марксист» інтеліґент X. Раковський пояснить, як могла існувати, користуватися досить великим впливом українська соц.-дем. партія?

Отже, робітництво також; брало (і бере) участь у національному визвольному українському рухові. Але завдяки загальному нижчому культурному рівневі українських мас (наслідок цивілізаторської політики царату і національної неволі) і українське робітництво складало головним чином нижчі шари робітництва, не порвало зв'язків з селом — і в робітничому рухові на Україні воно грало другорядну ролю, в голові робітничого руху йшло більш розвинене неукраїнське робітництво (не тільки «чисто руського походження»), а головну силу національно-визвольного руху складало селянство. Але характерне, головним провідником сього руху являлися не у. с.-ри. а у. с.-д.

З другого боку, Совіти теж не являли собою «чисто клясоких» організацій, як Ц. Рада не була «чисто національним» органом. Се тільки розхлябаний російський чи «інтернаціональний» інтелігент з «Дни нашей жизни» Л. Андреєва, «вечный студент» і п'яниця Онуфрій шукає «тихого семейства», щоб зразу ж учинити скандал з мордобоєм. Тільки такому інтелігентові якраз і шукати скрізь «чистого інтернаціоналізму», щоб негайно виявити своє великоруське чи румунське «чисте» походження! 2 1/г століття Україна перебувала колонією Великороси. Бичі й скорпіони на протязі двох з половиною століть вживалися істинно руськими румунами Пуришкевичами, «космополітами» великоруської породи Валуєвими, «українцями» «малоросами-теж» Родзянками, Скоропадськими, щоб вибити з дурної «хохлацької» (миле, але згорда! — казав Скоропадський) голови всякі химерні думки про «сепаратиз»; «національна» й «інтернаціональна» наука цілі століття доводила, що «етнографічні відміни українців від руських самі по собі незначні», бо ті й другі ходять на двох ногах, говорять людською мовою, тільки дуже простою, «наївною» для «освічених інтернаціональних» інтелігентів, і мають навіть часто такий самий ніс, як у великоросів. «Інтеліґент» В. Винниченко брехав, коли казав на 2-му військовому з'їзді, що українці не мають ще свого носа. Цілі століття «наука» доводила, що ніякої «національної свідомости» в українських селян нема, і вони аж кричать та пруть у Росію. Не хочемо України! — кричать в одну душу, коли їх тягнуть силоміць «судейські чиновники, в роді Шелухіна» (і де тільки береться те кляте зілля!). Корнетові з «Сатирикона» треба було попасти на ганптваху в 1912 році, щоб з старої газети, якою було заклеєне вікно, вичитати, що 1-ша Державна Дума розпущена, і потім «преподнести» сю «Америку» капітанові «по начальству». X. Раковському треба було пробути в «Марселі» три місяці, щоб потім «преподнести по начальству» російському пролетаріятові «Америку»: ні в Букарешті, ні в Москві, ні навіть у «Марселі» в Києві немає ніякої «національної свідомости». Можете уявити собі: 25 000 селян щодня все нам писали й кричали: каравул! рятуйте! «Уп'ять українщина!» Зате під руськими проклямаціями власною його селянською рукою стояло»: «прочел с удовольствием»!

Україна, як і вся Росія, була мілітаризована. При тій системі розміщення війська, яку провадив царський уряд і яку перебрав Тимчасовий уряд, Україна була засіяна залогами великоруського, польського війська, а українці були розпорошені по північному фронту, в Петрограді, на Волзі і т. д.

Совіти робітничих і салдатських депутатів на Україні мали тому більш «неукраїнський» вигляд. Отже, сі Совіти об'єднували в своїх колах переважно робітництво, салдатів й інтеліґенцію «чисто руського походження». Розуміється, і тут ми говоримо лише про пануючі фарби.

Осе все треба мати на з^вазі, щоб судити про революційний рух на Україні, щоб вияснити собі дійсний характер ворожнечі «чисто національної» Ц. Ради і «чисто класових» Совітів, щоб зрозуміти, чого українське робітництво майже зливалося з селом, було більш «національне», а «неукраїнська» дрібна буржуазія була більш «інтернаціональною», більш зливалася з робітництвом. Щось аналогічне можна було спостерігати в Петрограді, де українські частини киділялися своєю «революційністю» й «інтернаціоналізмом», а коли повернули до Києва, то стали «націоналістичними» і «контрреволюційними»: чого втручаєтеся в наші справи? Ідіть ви у себе в Великороси порядкуйте, а ми будемо на Україні порядкувати! Ми самі впораємося з «своєю» буржуазією! — говорили вони.

Коли брати загальні риси, то поділ на українську й неукраїнську демократію на Україні виявлявся ще яко ворожнеча між «чужим», «неукраїнським» городом і «нашим», «українським» селом.

Розкол робітництва, відхід головної маси українського селянства від найбільш передової частини робітництва України — ось ґрунтовний факт, що виявився під час революції. Сей розкол набрав одвертих форм у листопаді 1917 — березні 1918 року.

Характер і зміст сього розколу краще всього можна з'ясувати на одному з якнайголовніших домагань українського селянства — націоналізація землі, перехід її в розпорядження української демократичної держави, домагання українського земельного фонду. Т. Кулик говорить, що заможні селяни не хотіли ділитися, але не тільки з селянами Великоросі!', а й України. І з'ясовувати домагання власного земельного фонду так «просто» і «зрозуміло» можна тільки для дітей перших кляс «катеринославської» семінарії. Коли пригадати, що ось уже два десятиліття Україна дає найбільший відсоток виселенців у Сибір, Туркестан й ін. краї, то, виходячи з сих «карманних» міркувань, селяни повинні були б подбати про щось друге. Бо коли домагаєшся утворення власного земельного фонду, до котрого ніхто не має права втручатися в розпорядження, то се означає також, що й тобі можуть заспівати тієї ж. Такі міркування, як указує т. Кулик, були, але не в них полягає суть справи. Се домагання можна зрозуміти лише тоді, коли вставити його в рамки загальнополітичних, національних, соціяльних й економічних домагань українських мас. Тоді нам стане зрозумілим, що домагання власного земельного фонду мало таке ж значення, як і всі інші домагання: Україна не хоче бути чужою колонією, вона не хоче «москалеві і ляхові служити» і бажає «для України жити». Домагання власного земельного фонду мало значення лише як одне з кілець у ланцюзі сконституювання себе як нації, лише один з етапів «самоусвідомлення» «українського духу», щоб нарешті заявити разом з Фіхте: «я єсть я»! Земельний український фонд — се те «не-я», за допомогою якого доходять до «я».

І от в той час, коли українське селянстно (і українське робітництво), яко найбільш численна складова частина українського руху, відстоювало свої домагання соціяльно-економічного і національно-політичного змісту, котрі всі завершувалися й об'єднувалися у стремлінні сконституюватиея яко нація, яко державно-політичний організм, котрі всією своєю мовою говорили до українського Риму, до Києва, — в той час найбільш впливова і розвинена частина українського робітництва «чисто руського походження (і «чисто руського походження» дрібна буржуазія, салдати, інтеліґенція) вела скою політику до скріплення зв'язків з Росією, відрізняючися від поміщиків, капіталістів, бюрократів, лавошників, інтеліґентів «чисто руського походження» вживанням «слів» про право націй на самовизначення, ставлячись до українського руху прихильно, — коли треба було зробити опір контрреволюції; байдуже, осторонь, — коли український рух не виходив поза межі чисто місцевих діл; скоса і вороже, — коли він загрожував серйозно «єдності і неділимості» клясової боротьби або «пер-вородству».

Годі й говорити, що сей розбрат страшенно шкодив революційному поступові. А під час катастрофи грудня 1917 — березня 1918 року він відограв навіть фатальну ролю. Не одна Ц. Рада й її делеґація бачила у німецькому військові своїх визволителів. Тільки «окупація і лише окупація» перетворила се почуття українських мас у «свою протилежність». Тільки панування окупаційного імпєріялістичного війська, страхіття господарювання поміщиків, капіталістів, бюрократів, жандарів, «українців» «чистого руського походження» викликало в українських масах настрій одчаю, який відбийся між; іншим і в листуванні селян до «Марселя». І об'єктивний стан України зараз, особливо після розгрому Антантою Германії і встановлення гегемонії Вудро Вілсона, такий, що перед Україною іншого шляху й немає, як союз з Росією. Фактичний стан речей штовхає українські маси до союзу з російським пролетаріятом. У попередніх главах ми вже говорили про сей фактичний міжнародний стан доволі. З-за технічних друкарських перешкод наша брошура спізнилася, а тим часом виявилася ще одна досить цікава риса сього фактичного стану і деякі надзвичайно яскраві деталі, на котрих варто зупинитися. Ся «нова» риса — се виявлене стремління Польщі увібрати в, свої межі «свої історичні землі»: Галичину, частину Волині, Литву і т. д. «Союзна» контрреволюція без сумніву постарається використати у власних інтересах великодержавні мрії не тільки російської, а й польської контрреволюції. Годі й говорити, що сі наміри Польщі при давній історичній ворожнечі теж впливають на українські маси в напрямку союзу з російським пролетаріятом.

А ось деталі до нарисованого у перших главах фактичного міжнародного стану України.

У «Правде», ч. 277 від 20 грудня 1918 року, надруковані такі  телеграми  представника  Антанти  («союзників»:   англо-франко-американського   капіталістичного союзу):

1. Голові Директорії, Вінниця і Київ. Антанта поставила собі метою боротьбу проти більшовиків. Виходячи звідси, поперте, загони добровольчої армії, розташовані в Києві, треба вважати як військові загони під командою їх начальників, що носять свої військові відзнаки. Подруге, загони добровольчої армії повинні зберегти свою зброю. Якщо ж вони були обеззброєні, їх зброя мусить бути негайно їм повернена. Потрете, при сих умовах загони добровольчої армії збережуть відносно Директорії повний невтралітет. Четверте, я приїду в Київ після того, як буду мати контакт з командуванням союзних військ, що перебувають у дорозі. П'яте, після мого приїзду загони добровольчої армії візьмуть участь у боротьбі проти більшовиків і будуть направлені на Одесу з тим, щоб приєднатися до армії ген. Денікіна, Нагадую, що армія ген. Денікіна користується моральною і матеріяльною підтримкою держав згоди (Антанти). Будь ласка, оповістіть про одержання сієї телеграми і укажіть, яких заходів ви вжили. 10 грудня 1918. Енно.

2. Київ. Германському вищому командуванню, копія Совітові германських салдатів у Києві. Згідно з умовами перемир'я, ви повинні щодо держав Антанти забезпечувати й додержувати порядок у зайнятих в.ашими військами краях Росії. Новий стан, витворений у Києві, потягне за собою ужиток більш рішучих заходів, ніж: ті, що ви вживали до сієї пори, аби перешкодити всякому вбиветву, грабіжництву і взагалі всякому неладові. Невиконання таких заходів упаде серйозним чином на вашу особисту відповідальність і на відповідальність вашого уряду супроти держав Антанти. Оповістіть про одержання сієї телеграми й укажіть ужиті вами заходи. 16 грудня 1918 року. Енно.

Прямо й одверто. Імперіялістам англо-франко-американської згоди (Антанти) нікого й нічого стіснятися. У них «своя рука владыка».

Хто посміє їм стати на перешкоді? Де ті «вороги людства і культури», перед котрими треба додержувати «демократичний» фльор? «Той, хто програв, завжди платить!» — каже Ллойд-Джордж. Переможців не судять!

Антанта роздавила Германію, Германія все програла, — нащадком усіх її здобутків є Антанта.

Перемога над Росією дала Германії за миром у Бересті величезну контрибуцію. Гроші з Росії не встигли ще перерахувати у Deutsche Bank, як їх довелося везти до Парижу.

Перемога над Росією передала Германії в руки величезні краї від неї на схід, що увіходили раніше у склад Російської імперії. Сі землі тепер підлягають розпорядженню Антанти. Військо, що огнем і мечем установлювало «лад і спокій», що служило раніше своєму імперіялістичному Vaterland‘ові, батьківщині, повинне виконувати й далі свою ролю ката мешканців окупованих країв. Коли раніше ся роля виконувалася ними «за совість», то тепер бони мусять виконувати її «за страх». Бо «невиконання таких заходів упаде серйозним чином на вашу   особисту   відповідальність   і   на   відповідальність вашого уряду».

Імперіалісти Антанти не тільки обібрали до нитки Германію, не тільки одняли в неї землі до Рай-ну, подібне до того, як імперіалісти Германії обібрали було Росію, — а ще й примушують її військо служити їх інтересам. На шию Германії накинута вірьовка, яка затягується чим далі тугіше. Під загрозою удушення імперіалісти Антанти хочуть держати військо німецьке у себе на службі. Військо Германії повинне душити тепер другі народи, аби одтягти на деякий час момент остаточного удушення власної батьківщини.

Антанта гадає, що німецьке військо на Україні ще не встигло зовсім «отруїтися» революційною отрутою. Що воно за чечевичний кандьор милости Антанти поможе Антанті держати Україну скованою, аж поки д. Енно «не буде мати корітакту з командуванням союзних військ, що перебувають у дорозі».

Антанта добре знає, що з шибеника можна зробити ката. Але на шиї у самого ката висить вірьовка, треба міцно держати сю вірьовку, щоб шибеник не повернув своєї сокири проти своїх панів. Яке б не було товстокоже німецьке військо на Україні, з яких би консервативних елементів воно не складалося, революційна отрута не могла не отруїти його, особливо коли й там, у себе дома, все кипить, коли там військо Антанти починає проводити те саме, що вони робили й роблять на Україні. І Антанта знає се добре, тому то вона не задовольняється  військом  Германії  і  веде  сб.оє,  ще  не порушене   революційною   отрутою   військо.

А поки... покищо військо Германії повинне катувати українську революцію, бо так сказано в договорі про перемир'я Антанти з Германією.

Тут все ясно.

Трохи складніше відношення Антанти до нової сили на Україні — до Директорії.

Енно дуже піклується про добровольчу армію, ген. Денікіна теж. «Армія ген. Денікіна користується моральною і матеріяльною підтримкою держав Антанти». Енно домагається, щоб се військо користувалося «екстериторіяльністю» на Україні, щоб його не чіпали, поки Енно буде мати контакт з військом Антанти, що перебуває в дорозі. Якщо ж «добровольча армія» уже обеззброєна, то зброя мусить бути повернена їй, а то ... Енно мовчить. Хай Директорія сама догадується.

Енно говорить лрішє про боротьбу проти більшовиків. Що й казати, більшовики дуже поганий народ, бо вони ж образили бідолашних капіталістів, котрі давали царській Росії свої «кровні» гроші, а більшовики не хочуть тепер платити: кажуть, кров'ю своїх синів уже заплатила Росія за ту «поміч».

Що й казати, Директорія (Ц. Рада теж) не дуже то долюблює більшовиків. Д. Енно гадає таким чином заманити до себе й піймати в свої сільця Директорію. Але що ж дає Директорії Антанта, чим вона манить її? Енно мовчить.

Хто  мовчить  —  двох   навчить!

Але се мовчання досить красномовне. Антанта не раз висловлювалася за відродження «єдиної і неділимої Росії». Ген. Денікін, його «добровольча армія» тому то й користуються такою увагою, моральною і матеріяльною підтримкою Антанти, що він «не за страх, а за совість» буде відроджувати «єдину і неділиму». Се не є секретом ні для кого, в тому числі й для Директорії.

Що ж означає для Директорії заява Енно, що Антанта поставила собі метою боротьбу з більшовиками?
Вона означає лигає одно: що на шибениці «єдиної і неділимої Росії», поруч з більшовицькою Совітською Росією буде теліпатися і самостійна Україна з Директорією.

Невже Директорія накине сама собі петлю на шию знову? Невже вона поверне «добровольчій армії» зброю, якою завтра будуть бити саму ж Директорію?

Невже  ще  мало  били?

Ні, били добре і вчили добре!

Коли в лютому-березні 1918 року Ц. Рада стала шукати захисту і допомоги в імперіялістів Германії, ще молена було зрозуміти її: Германія боролася з Антантою, Германія боролася з більшовиками. І проти тих і проти других їй було корисно використати Ц. Раду. Хоч тінь «самостійности» України вони могли захищати. Вони наглумилися над Ц. Радою, розігнали її, настановили ясновельможну куклу Скоропадського, — але все ж здавалося, вони стоять за «самостійність» України. Ц. Рада могла хоч тішитися, коли її били, коли грабували і плюндрували «рятуни» Україну: все ж український народ побудує собі власну хату, бо німці ж «щиро» ставляться до «самостійности» України.

Але тепер навіть сих блюзнірських міркувань не можна вживати. Бо зараз усе надзвичайно ясне.

І лише логічним висновком з сього факту являється   пропозиція   Директорії   вести   переговори   з Совітською  Росією.  Про  се  зараз  ми маємо вістки яко про  «слух». Але в ньому немає нічого неймовірного.  Він  цілком  відповідає  фактичному  станові   України.   Навіть   «безнадійний»   X.   Раковський довідався   у   «Марселі»,   що   Петлюра   не   є   героєм «союзного»  роману. У  «Правде», ч. З, 4. І.  1919, ми знаходимо таку замітку: «Україна і Совітська Республіка.  З  приводу  стосунків між: Україною  і Великоросією    газети   сповіщають,   що    Директорією вжиті   деякі   заходи   до  наближення   з   Совітською владою і що під час перебування Директорії з Винниченком у Вінниці між відповідальними представниками  Директорії  й більшовиками, що перебувають у Харкові, відбулася низка нарад, на яких обговорювалося  питання  про можливість добросусідських   стосунків  між:  Українською  Народною  Республікою і Совітською Росією,  За чутками, на сих нарадах удалося вияснити, що згода з Совітською владою   може  бути  досягнена  на   підставі:   1)   безумовного   визнання   суверенности   Української  Народної Республіки, за що Україна визнає Совітську Республіку.   2)   Повного   невтручання   у   внутрішні справи. 3) Легалізації партії більшовиків на Україні і допущення повної пропаґанди більшовицьких ідей. 4) Скликання робітничо-селянського з'їзду для вирішення питання про форму влади.

«Українська Директорія пропонує у майбутньому вести переговори з Совітською владою, і на випадок успіху переговорів не виключається можливість завершення оборонно-наступального союзу Росії й України проти російських і західніх імперіалістів».

Що тут відповідає фактичній дійсності, що ні, — нас тут цікавить мало. Нам тільки цікаво підкреслити ще раз той напрямок, у якому прямує зараз Україна.

Отже, навіть без сих чуток, ще до них можна було передбачити, що настрій селянства і робітництва України піде а іншому напрямку зараз, ніж то ми спостерігаємо до катастрофи лютого-березня. Закликом німців Ц. Рада «інтернаціоналізувала» українське селянство.

Виникає питання: як же треба поставитися до сього настрою українського селянства і робітництва?

Можна поставитися так, як, за всіма ознаками, поставилася вже Совітська Росія і як радить поставитися «ґрунтовний знавець» X. Раковський. Нам навіть здається, що X. Раковський дозволив собі «сметь свое суждение иметь» саме тому, що так дозволило йому «начальство». А саме — можна міркувати так: українські маси налякані вже раз окупацією, і, під загрозою нової союзної окупації, вони неодмінно кинуться до нас в обійми. «Се станеться згодом, саме собою». Навіщо ж нам ще розводити якийсь там «шовінізм», «самостійність», коли Україна й так буде наша. X. Раковський так прямо й говорить: «Наївно було б думати, що український пролетаріят (,чисто руського походження'!) і Російська Совітська влада продадуть своє первородство за чечевичний куліш, якщо навіть сей чечевичний куліш являється тепер у вигляді цукру і хліба».

Що ж, се теж «точка погляду», теж «пролетарська політика». Але коли вже стати на цю «точку погляду», то треба зробити й відповідні висновки, треба «бути чесним з собою». Треба кинути «камедь» з «окремим» Совітським урядом України, треба кинути «камедь» з «окремою» партією комуністів України, треба кинути всякі заспокоювання щодо небезпеки русифікації, треба не творити нової «українщини» лівою рукою, коли її нищить права рука. Бо виганяй природу в, двері, то вона влетить у вікно! Спитайся дійсно забезчити за українськими селянами і робітниками школу й управління українською мовою (а се збирається зробити українська Совітська влада X. Раковського!), і вони завтра ж, після знищення самостійності! України виставлять гасло самостійности України. Далеко краще розуміння справи, ніж X. Раковський, виявляють ті «комуністи України», котрі пропозицію одного з авторів сих рядків, використати вільний час для вивчення мови того народу, котрий вони збиралися «самовизначати», зустріли яко «шовінізм». І вони по-своєму зробили се цілком консеквентно. Бо зараз стан такий, що вивчити українську мову і провадити на ній роботу — се значить лити воду н-а млин самостійности. Станеш самостійником мимоволі. І «комуністи України» цілком консеквентне роблять, коли іронічною посмішкою зустрічають, якщо серед них вияв,иться «біла ворона», яка несподівано почне говорити «простою і наївною» мовою того народу, чию назву вони носять. І ми певні, що коли X. Раковський писав, а «комуністи України» читали, що вони краще забезпечать вживання в школі й урядових установах української мови, ніж всяка там «інтелігенція», — що тоді вони помирали від сміху, як се робили ще римські жерці. Забезпечити вживання в школі й установах вживання української мови зараз означає, що та сама клята «інтеліґенція» буде займати всякі посади, — а при чому ж тоді буде X. Раковський і «комуністи України»? Хто ж собі ворог?

Ні, не забезпечити, а знищити, щоб і духу тієї клятої мвои не було, — ось що треба робити. І коли «комуністи України» застерігають від «небезпеки» «національного», а не «клясового» руху на Україні проти окупантів, вони по-своєму добре розуміють справу.

X. Раковський говорить, що «боротьба на Україні, як і по в.сій Росії, як і в більшості європейських країн, відбувається зараз уже в полі не національного розмежування, а клясового».

Тим краще для X. Раковського, який запевняє нас, що українське робітництво чисто руського походження, а селянство, етнографічні відміни котрого є незначними самі по собі, і слухати не хоче про українську мову: у п'ять, каже, українщина!

Ні, ні! Не забезпечувати, а треба дощенту викорінити і позбавити всякого ґрунту конкурентів, «в роді Шелухіна»!

Але.. . Воно й хочеться, але й колеться, та ще й маменька що скаже!

Ні, сього не можна зробити! «Повірте, іншого виходу немає»! Але сказати: Україна може бути лише самостійною, — страшно.

України нема, була «південна Росія», стала «південна частина окупованого Германією на сході краю», — але Тимчасовий уряд України утворимо: хай зветься!

України нема, українське робітництво чисто руського походження, — але партію «комуністів України» чому не назвати українською: хай зветься!

Селяни й слухати не хочуть про «українщину», — але чому не забезпечити їм їх «просту і наївну» мову! От тільки X. Раковський розписується за других, навіть без їх «личной просьбы» (чи ми помиляємося?), бо «комуністи України» ще й досі не вирішили «хворобливого національного питання», і може «забезпечать», а може й ні.

З приводу наведених вище чуток про пропозицію Директорії вести переговори з Совітською Росією «Правда» пише, що її можна обговорити «де-ловьім образом». А куди тоді дівати «Тимчасовий робітничо-селянський уряд України»? Невже з ним і досі немає союзу? Невже ми були праві, коли з приводу пропозиції тез Орг. Бюра Совітського уряду Росії заключити тісний союз з воскреслим у Москві на третій день після смерти в Таганрозі Народним Секретаріятом ми писали:

Понапрасну, мальчик, ходишь, Понапрасну ножки бьешь! Ничего ты не получишь, Дураком домой  пойдешь!?

Вибачайте на слові, але з пісні слова не викинеш, — се ще ми чули на четвертому з'їзді Совітів кід т. Н. Леніна.

Україну видумують «судейські чиновники, в роді Шелухіна» — так «забезпечимо» українську мову в школі й в установах, і значить, посадимо в них «судейських чиновників, в роді Шелухіна», бо ми самі її не знаємо.

Улица, улица, аль ты пьяна? Правая, левая — где сторона?

Ні, йти тим шляхом, який пропонує X. Раковський, небезпечно. Навіть на випадок успіху, на випадок прилучення до Росії «східньої частини України», Росія й Україна будуть мати свій Ельзас, і та й друга надовго будуть перебувати в «хворобливому стані не вирішеного національного питання».

А що се «хворобливе питання» відогравало, відо-грає і ще буде відогравати велику ролю (не заспокоїться, поки не досягне), в сьому нас переконують факти не тільки до катастрофи лютого-березня 1918 року, а й сучасні події. Досить порівняти два факти: перманентний тимчасовий совітський уряд весь час тільки те й робив, що підіймав повстання, двічі заявляв, що далі ждати не можна, а то саме піде, — а на чолі повстання опинилася Директорія, нащадок тієї самої Ц. Ради, котра так була дискредитована подіями березня-травня 1918 року. Хай каліфом на час, — але чому таким каліфом не став перманентний уряд? Що й казати, сильніше за «судейських чиновників, в роді Шелухіна», звіра немає, алеж на кішці далеко не поїдеш. І якби Директорія їздила на «судейських чиновниках, в роді Шелухіна, і лише на них», давно б згинула зона вже.

Є інший спосіб поставитися російському пролетаріатові до України. Забути, що Україна була вотчиною, колонією Великороси, зректися раз назавжди «свого первородства» на Україні, переданого у наслідство недоброї пам'яті царатом, зректися навіть не за «чечевичний куліш цукру, хліба» і т. д. (се приложиться і без «первородства»), а виходячи з свого програмового пункту, де стоїть (чи то раніше стояло?) «право націй на самовизначення». Лівоесерівське повстання давно скінчилося, і пора вирішити «хворобливе українське питання» в усій його повноті, і вирішити не так, як вирішували і вирішують мирна делеґація в Києві і «катеринославці», а отак, як то написано в дуже хороших статтях т. Н. Леніна. Сей шлях, правда, трудніший, він не дасть, може, можливосте з барабанним боєм оповіщати urbi et orbi про «победы й одоления» і «загибать салазки» німецькому урядові «страшними» запитаннями з Курська... вибачайте,   з   «Полтави»   (така   гостиниця   чи  що?).

На першому шляху можна завоювати Гомель. Білгород, Суми, Глухів, Валуйки, Чернігів, Харків й ін., утворити російсько-український Ельзас і скріпити морально-політичний стан Директорії (колишньої Ц. Ради) на всій Україні. І утворити з громом і стуком «інтернаціональних» фраз, «страшних» «революційних» маніфестів і т. д.

На другому шляху прийдеться переїхати до Києва, тільки не в «Марсель», а на Софійську площу, і відтіля звоювати Україну від Дону до Карпат, тільки не для чийогось «первородства», чи то великоруського, чи то польського, чи то австрійського, а для «первородстка» самої України. Доведеться сказати (можна по сьому случаю зробити глибоке зідхання і додати: «Повірте, іншого виходу немає»!): Україна є така сама країна, як є Росія, як є Германія, як є Франція, як є Італія, як є Норвегія, як є Англія і т. д. Подібно до них вона має не тільки «право», а й бути на ділі такою ж самостійною, такою ж незалежною, як і вони. Вона має «право», можливість жити «в себе і для себе», як і ті держави. Український народ є дійсно народ, а не видумка «судейських чиновників, в роді Шелухіна», народ, який хоче жити власним вільним життям, має до того відповідні географічні, етнографічні, економічні, моральні, фізичні, історичні, духовні і всякі інші підстави. Народ, який давно вже перестав бути «хохлом» і давно став «українцем», навіть ще тоді, коли катеринославські папеньки   не   залицялися   до   катеринославських   маменьок  і  ходили  без  штанців.

І коли російський пролетаріят наважиться поставитися так до України, і поставиться щиро, одверто, без всяких «задних мыслей», без всякого «применения к местности», симпатії України, робітничо-селянської України будуть перебувати «до скончания века» з Росією. Тоді буде далеко більше пролетарської едности, ніж коли російський пролетаріят буде мріяти колишні мрії про колишнє «первородство».

Тим паче, що не треба забувати ще ось чого. Та сама катастрофа лютого-березня 1918 року, яка розірвала зв'язки між; Україною й Росією, яка так погіршила стан і України й Росії, яка поставила Росію під досить прикру увагу раніше германського, а тепер англо-американського імперіялізму, яка кинула Україну в міцні пазурі того ж світового імперіялізму, — та сама катастрофа мала ще один наслідок. Вона привела до розгрому українського пролетаріяту, особливо пролетаріяту «чисто руського походження». Вона попри те, що поклала на полі десятки тисяч, примусила другу частину емігрувати з України. Ще до катастрофи можна було сподіватися, що можна буде удержати Україну «єдинною і неділимою» з Росією. Але зараз... можна утворити лише російсько-український Ельзас або звоювати всю Україну для неї самої, ради неї самої, отак, як існує і бореться Росія і кожна друга держава для себе самої і ради себе самої.

На першому шляху щодня доведеться міркувати: «правая, левая где сторона»? гадати, що краще: утворити тимчасовлй Совітський уряд України чи «союз» з Петлюрою? А, утворивши уряд України, знову гадати: а чи не увійти в «ділові» зносини з Директорією. Політика тої «девицы», котра «в саду гуляла» і кожний раз починала «сначала».

На другому шляху маєш вільні, не зв'язані Директорією руки, можеш говорити про союз з українською демократією, не оглядаючися на Директорію, завойовуєш українське робітництво і селянство ради його «первородства», а значить, ради вищого «первородства», що не тільки «зветься», а є таким на ділі — інтернаціональною єдністю працюючих.

17. Столипінщина

Царський режим не дурно панував над різними народами «от финских хладных скал до пламенной Колхиды».

Він не тільки тяг соки, плюндруючи господарство країни, а й розвивав власну «культуру», залишив по собі психологічні навики.

Він збагатив російську мову численними крилатими висловами, прислів'ями, приказками. Особливо багато такого наслідства залишив «конституційний» період царату.

А між «конституційними» міністрами найбільшою увагою користувалася і буде користуватися

кольорова фігура Столипіна. З усіх його крилатих речень найбільш відома програмова формула царату: поперед заспокоєння, — а потім реформи!

Власне кажучи,  дійсний  зміст  сієї  формули  не був  однаковий  з  граматичним змістом  її.  Ся  формула  говорить  нібито  про  якісь  заходи,  котрі  будуть слідувати один за одним. Але се тільки видимість.  От як хитрий «хохлацький»  син пропонував своєму   батькові:   «Або   ви,   тату,   поїдете  в   ліс   по дрова,   а  я  зостануся  дома,   або  я  зостануся  дома, а ви поїдете по дрова». Ніби є вибір, а в дійсності вибору нема ніякого. Чи так, чи сяк, а син зостається   дома,   а   по   дрова   їде   батько.   Логічний   і граматичний   «крок  на  місці».   І   таким   кроком   на місці є й столипінська формула. Як прикласти всякі  граматичні і  логічні правила,  виходить  ніби  за однією  «подією»:  «заспокоєння», — послідує друга: «реформа».   Але   се   тільки   видимість...   Бо   «реформи» потрібні лише остільки, оскільки нема «заспокоєння».  Саме  для  «заспокоєння»  потрібні  «реформи».   Бо  коли  все   «спокійно»,   нащо  турбувати громадянство,  «непокоїти»  його якимись  «реформами»?   Тут  ми  спостерігаємо  те  саме,  що  залишало дядькову   хату   не   вкритою:   хату   потрібно   крити, коли  дощ   іде,  —  але  як  її  крити  під  дощем?   А коли дощу немає, нащо тратити солому, сили, турбуватися? І так сухо!

Отже, дійсний зміст столипінської формули такий: поперед заспокоєння і потім заспокоєння, — а реформ не вигадуйте! І хата царату зосталася непокритою, і ніхто й крити її не збирався, — аж поки революційний дощ не затопив усієї хати і не втопив самого «дядька».

Столипін власне украв у будошника Мимрецова його безсмертне: «ташшить й не пушшать»! Трохи змінив форму, надав їй «конституційного» вигляду і пустив по світу яко власний твір. Будошник Мимрецов має всі права обвинувачувати на тім світі Столипіна в пляґіяті!

Ми не хочемо сим сказати, що Столипін свідомо   вчинив   пляґіят.   Навпаки,   ми   переконані,   що суб'єктивно Столипін був «чесний з собою». Просто у міністра Столипіна і в будошника Мимрецова було однакове «буття» і воно викликало однакову «свідомість».  Тільки й того,  що у міністра ся  «свідомість»   має   більш   «науковий»   і   «конституційний» вигляд, тоді як у будошника вона носить характер «чистого   самодержавія»   і   «чистої народности».  Да й   робота   в   них   різна:   будошник   виконує   «технічну», а міністер «наукову» працю. І якщо будош-никові нічого оглядатися,  а просто треба брати за шиворот   і   потім   «ташшить   й   не   пушшать»,   не звертаючи  жодної  уваги  ні   на   кого   і  ні  на  що, — то міністрові  так  робити  не можна,  йому треба показати, що коли «ташшат» за шиворот і «не пушшают»,   то   тут   мається   на   увазі   «реформа», «благо народа»  і т.  д.

Вартість мимрецовської «формули» полягає в її клясичній ясності, зрозумілості для кожного, навіть того1, хто не вчився в «катеринославській» семінарії. Навпаки, вартість формули Столипіна полягає в тому, що вона ховає дійсний зміст того, що хочуть сказати, і дає величезний простір для схоластичних тлумачень і міркувань над «словами» про «реформи», які послідують після «заспокоєння», і сими тлумаченнями й міркуваннями «слів» про майбутні «реформи» забивати памороки щодо сучасного «заспокоєння», котре полягає цілком і виключно лише в тому, щоб «ташшить й не пушшать»!

Так ми бачимо, що те ж саме спільне »буття», котре викликало однакову по суті «свідомість» у будошника і в міністра, приводить до різної «словесної» «свідомости». Так полагається «по чину», хоч може вольтеріянці з катеринославської семінарії і «обурюються» проти такого двобічного впливу «продукційних сил».

Вартість столипінської формули не обмежується одначе часом і місцем свого- народження. Навпаки, се така «абсолютна істина», така «абсолютна» (чи абстрактна?) формула, котра має однакове значення для всіх народів всіх місць земної кулі на протязі всього минулого часу історії людства. Вона має хист вбиратися в якнайрізноманітніші «словесні» фарби. Невпинна зміна форм, невпинне відкидання форми при невпинному крокові на місці того самого змісту: «ташшить й не пушшать».

Хай читач не лякається, ми не збираємося годувати його розбором всіх тих «невпинних форм», яких набирає ся формула. Але спинитися на деяких прикладах дуже варто, особливо коли вони торкаються теми нашої розмови.

От, наприклад, на 1-му українському військовому з'їзді в Києві у травні 1917 року ми чули заяви  українських  націонал-лібералів:   проблеми  соціяльні   можуть   бути   вирішені   лише   після   вирішення   проблем   національних.   Годі   довго   міркувати, щоб помітити тут столипінщину не тільки по формі, а й по змісту. Поперед національні проблеми, треба зібрати, об'єднати всі кляси населення, не треба вносити в них ворожнечу. Класова боротьба мусить бути припинена, бо коли українські селяни поруч з домаганнями республіки будуть домагатися   і   негайної   конфіскації  всієї  поміщицької   землі,   то   навіть   поодинокі  українці-поміщики,   як   от Скоропадський,   п'ятами   накивають   на  національну справу. Що тоді робити? Не треба лякати Скоропадського,   а   для   сього   треба   «ташшить   й   не пушшать» дядька, який пре до поміщицької землі. Все повинне зостатися по-старому, аж поки не перекрасимо всіх вивісок у жовто-блакитний колір, а там... ну тоді й побалакаємо про клясову боротьбу.

Варіяцією, «соціял-демократичною», сієї формули була теза, висловлена у. с.-д. В. Винниченком на 2-му військовому з'їзді: в Росії — клясова боротьба, у нас на Україні — ще творча спільна робота всіх кляс.

А ось варіяція «попівського» соціялізму і соція-лізму гарних панночок: до інтернаціонального дійдемо через національне. Поперед національне, а потім інтернаціональне. Всяка гарна панночка обов'язково янгол і обов'язково бажає вийти заміж:, після чого обов'язково стає лихою жінкою. Попи мають свій інтерес: їм аби повінчати, а вже чухати потилицю доведеться не їм, а чоловікові. Тому то гарні панночки мають однакову «свідомість» з попами всяких семінарій!

Се   —   приклади   «національної»   столипінщини. А  ось  —  «інтернаціональна»   столипінщина.

1.  «Національне питання вирішить остаточно соціялізм».    А   до   того?    До   того...    «национальное воздержание»,   піст.   Соціялізм  означає  суспільство, збудоване  на  усуспільненні,   соціялізації  всіх   знарядь продукції. На сій базі складається відповідна надбудівля,  про  яку  ми  можемо  гадати  по  аналогії   на   підставі   минулого   історичного   досвіду.   Як буде там вирішене національне питання, про се ми зараз   маємо   лише   неґативну   відповідь:   не   буде національного гніту.  А до сього ще іноді додають: при   соціялізмі   не   буде   ні   елліна,   ні   юдея,   нації будуть   злиті.   І   розуміється   се   так,   ніби   ніяких націй не буде. А раз не буде націй, то не буде й національного   гніту,   а   значить...   тенденції   історичного розвитку  ведуть  до зливу націй,  і ніяких національностей   не   полагається,   може  бути   лише «інтернаціоналізм».

Поперед «інтернаціоналізм», потім «націоналізм»!

2.   На   противагу   формулі:   національна   справа попереду,   пролетарська   справа   потім,   —   висукається інша формула, «інтернаціональна»: пролетарська справа попереду — національна потім.
Тут ми маємо ту саму столипінщину і по формі і по змісту. По формі се очевидне'. А по змісту ніби ні. Але се «видимість», і ся «видимість» саме й є найхарактернішою рисою столипінщини. Пролєтарська   справа   вимагає   повної   едности   і   «зливу робітників усіх націй даної держави в єдиних пролетарських    політичних,    професійних,   культурно-освітніх і т. д. організаціях». Тим самим воно веде до   обов'язкового  додержування   єдности  й   цілости держаки і до  «катеринославської практики»  права націй на самовизначення. Отже, пролетарська справа  вимагає  зараз  зливу робітників  усіх націй  для досягнення  своїх  спільних  пролетарських  задач,  а коли  вона  буде досягнена,  то навіщо потім  «ділитися»?  Нам  скажуть, що ми валимо  в  одну  купу різні  речі.   Річ  іде  про   єдність  пролетаріяту  всіх націй даної держави, що ще не означає обов'язкового   насильницького   додержування   єдности   і   цілости держави, удержання в її межах пригнічених національностей.   Єдність   пролетаріяту  в   спільних різних  організаціях  має  на  меті  «боротьбу  з  міжнародним капіталом і з реакцією, а рівно і з проповіддю   поміщиків,   попів   і   буржуазних   націоналістів всіх нації, котрі проводять свої антипролетарські  стремління  під  прапором  (Національної  культури». Щодо   цілости   і   єдности   держави,   себто про   удержання   пригніченої   нації   в   межах   даної держави, то на се дає відповідь право націй на самовизначення,   себто  на  відокремлення  пригніченої нації  в   самостійну   чи   таку,   що  входить  у   склад іншої держави, державу. При чому, треба ще мати на увазі, що коли ми проти відокремлення тої чи іншої нації, то се ще не означає, що ми вживаємо «слова» про самовизначення «по-катеринославському». Бо «питання про право націй на самовизначення (тобто забезпечення конституцією держави цілком вільного і демократичного способу вирішення питання про відокремлення) недозволительно змішувати з питанням про цілевідповідальність відокремлення тої чи іншої нації. Се останнє питання с.-д. партія повинна вирішувати в кожному окремому випадкові цілком самостійно з точки погляду інтересів усього суспільного розвитку й інтересів клясової боротьби пролетаріяту за соціялізм». (Резолюція, п. 5).

Проти сього нічого не можна було б сказати, якби се так було й на ділі. А на ділі ми бачимо далеко не так. Якраз «конкретної аналізи» і вирішення на її підставі і не дається, а як дається, то й аналіза і вирішення носить «катеринославський» характер. «Інтереси розвитку суспільства і клясової боротьби раз-у-раз забезпечуються краще у великій державі, ніж у малій», ergo... нащо відрізнюватися? Продукційні сили будуть обурюватися. Краще не займаймо їх!

І чим іншим, як не бажанням уникнути конкретної аналізи і перейти в поле морально-політичних постулятів, є формула «вирішення» національного питання, пропонована т. Н. Бухаріном в його «Програмі партії комуністів»: право працюючих мас пригніченої нації (замість просто нації) на відокремлення? Бо «абстрактна» формула права націй на самовизначення вимагає конкретної аналізи, а «конкретна»   формула   Н.   Бухаріна   такої   аналізи не вимагає. Інтереси працюючих мас спільні. Осягти їх і удержати можна тільки з'єднавши працюючі маси.  Ergо,   працюючі  маси  усіх   націй  не  повинні відокремлюватися, відрізнюватися. 

1. Якщо й Установчі  збори  і   Совіти  висловляться  за  відокремлення, то   Установчі   збори   і   Совіти   буржуазні,   соціял-зрадницькі і т. д. Такими гарними, часто справедливими, взагалі кажучи, тезами можна дійти і доходять до висновку: пролетарська справа попереду, національна — потім.  І формула т. Н.  Бухаріна  є якнайдосконалішою   столипінщиною.   Замість   того, щоб   сказати   прямо   й   одверто:   відокремлюватися не полагається  «по писанію й ізустному преданію отців   церкви» (висловлюючися   «високим   штилем» тієї  семінарії,  де  учився  т.  Затонський),  він говорить:  право  працюючих  мас  пригніченої  нації на відокремлення. Або ви, тату, поїдете в ліс по дрова,   а  я   зостануся   дома,   абож   я   зостануся  дома, а ви поїдете в ліс по дрова!

3. «Хай нам т. Шах-Рай доведе, як можна відстоювати самостійність України, коли зараз є два табори: міжнародний імперіялізм і міжнародний пролетаріят? Як можна відокремлюватися від Совітської Росії? Як можна відстоювати самостійність України і вносити роз'єднання в лави робітників»? Такими «вжасними» аргументами закинуто було одному з нас після нашої доповіді. Питання були поставлені тоді не для того, щоб можна було відповідати, а щоб «убити» і... не дати відповісти. Ми могли б на граматичний і логічний зміст сих арґументів відповісти теж запитанням: як можна відстоювати «єдність і неділимість», коли зараз є два табори: міжнародний імперіялізм і міжнародний пролетаріят, і коли перший імперіялістичний табір одноголосне відстоює «єдину і неділиму»? Як можна відповідати на домагання самостійности України. Ніколи ми чуємо, як лунає по всьому світу: поп, Іїєіп, по і т. д. на всіх мовах? Де тут межа, що «відрізняє» два табори?

Але ми знаємо наперед, що сієї арґументації не буде досить. Бо тут зовсім не н тім сила, що кобила сива, а в тім, що не хоче вона везти. Бо зміст сієї аргументації — столипінщина. Відокремлюватися не полагається. Da liegt der Hund begraben!

Тут  похований  собака!

4.  «Боротьба на Україні, як і по всій Росії, як і в  більшості європейських  країн,  відбувається  уже в полі не національного розмежування, а клясового». Ergo, «український пролетаріят ("чисто руського   походження')   і   російська   совітська   влада не продадуть своєї пєршости за чечевичний куліш, навіть коли сей чечекичний куліш зараз являється в  вигляді  цукру  і  хліба»   («Безнадежное  дело»  X. Раковського).

5.    «Петлюрівські   пропозиції   можна    обговорювати діловим чином. Але загальна лінія проходить не там, де хоче провести Петлюра. Українська республіка,  поперед  усього,  повинна  бути  Совітською Республікою. Питання про самостійність менш важливе,   але   всяка   Совітська   Республіка,   природно, заключає союз з Совітською Росією. Армія в українській совітській республіці повинна бути робіт-ничо-селянською армією, а не армією дрібнобуржуазних (селянських?) синіх жупанів» (підкреслення автора). Так пише «Правда» (ч. З, 4. 1. 1919) в редакційній статті з приводу чуток, які ми навели вище, про пропозицію Директорії почати переговори з Совітською Росією. Що се?
«Питання про самостійність менш важливе»! Значить, се така дрібниця, пустяковина, що тут і спору не може бути? Значить, «Правда» нічого не має проти самостійности? Але... О, безсмертний Щедрій! о, безсмертне «але»! «Але всяка Совітська Республіка, природно, заключає союз з Совітською Росією!» Але армія «ваша» повинна бути «нашою»! Але Совітська Україна мусить бути «нашою» Україною! «Правда» розуміє самостійність лише при тій умові, щоб вона сама визначала зміст сієї самостійности.

На увагу читачеві. 1) Згідно з тими чутками Директорія пропонує союз Совітській Росії для боротьби і з російською і з світовою контрреволюцією. 2) Ми особисто теж відстоюємо союз майбутньої Совітської України з Совітською Росією. 3) Ми теж: відстоюємо робітничо-селянську армію.

Але поглянь на сю чудесну аргументацію! Дух Столипіна так з неї й пре!

«Правда» нічого не має проти «слова» самостійність! Ми теж; вважаємо дрібницею й нісенітницею «вивіску» і сперечатися за неї не варто. Але навіщо тоді «вивіска», коли самостійність розуміється отак як розуміє «Правда»? Се той фіґовий листочок, що прикриває грішне тіло столипінщини.

6. «Ми дамо вам волю зібратися й висловитися за об'єднання»!

Ми гадаємо, сих прикладів досить.

«Ми повинні виховувати робітників у "байдужості" до національних різниць. Се безспірне. Але не в байдужості анексіоністів. Член прогноблюючої нації повинен бути "байдужим" до питання про те, чи належать маленькі нації його державі чи сусідній, чи самі по собі, згідно їх симпатій: без такої байдужости він не с. -демократ. Щоб бути соц.-демократом інтернаціоналістом, треба думати не про свою тільки націю, а вище її ставити інтереси в,сіх, їх все-загальну волю і рівноправність. В "теорії" всі з сим згідні, але на практиці виявляють якраз анексіоністську байдужість. Тут корінь зла».

«Переможний пролетаріят не може ніякому чужому народові накидати ніякого ощасливлювання, не перешкоджаючи своїй власній перемозі».

Переможний соціялізм неминуче повинен здійснити повну демократію, - а, значить, не тільки провести повну рівноправність націй, але й здійснити право на відокремлення. Соціялістичні партії, котрі не доведуть всією своєю діяльністю і тепер, і під час революції, і після її перемоги, що зони визволять поневолені нації і побудують свої стосунки до них на підставі вільного союзу — а вільний союз є брехливою фразою без волі відокремлення — такі партії поповнили б зраду у відношенні до соціялізму».

«Національна справа — попереду, пролетарська справа — потім, говорять буржуазні націоналісти і дд. Юркевичі, Донцови й ін. горе-марксисти за ними. Пролетарська справа — поперед усього, кажемо ми, бо вона забезпечує не тільки постійні й корінні інтереси праці й інтереси людности, але й інтереси демократії, а без демократії неможлива ні автономна, ні незалежна Україна».

Кого тут «за здравіє», кого «за упокой», чого тут більше: «столипінщини» чи «ленінізму», — хай розбере той, хто вчився в будь-якій семінарії.

18. Українська комуністична партія (більшовиків)

У кінці листопада і на початку грудня 1917 року, в момент остаточного розриву між; Ц. Радою і Сові-тами. коли Ц. Рада, пропустивши через Україну озброєне козацьке військо, почала обеззброювати «більшовицьке», совітське військо, напередодні 1-го київського з'їзду Совітів, у Києві була випущена листівка від «Соціял-демократії України» до українських робітників, вояків і селян.

Як виявилося на партійній конференції, що відбувалася в Києві у зв'язку з з'їздом, ся проклямація була випущена членами Р. С.-Д. партії (більшовиків). На жаль, ми не маємо сієї проклямації, навіть не читали її всю, але початок ми пам'ятаємо добре. Проклямація починалася приблизно так: «Що? Нова партія? Та хіба їх ще мало?» Далі автори, погоджуючися з тим, що партій дійсно не бракує, розповідають, чому потрібна ще одна партія, — партія українців більшовиків, які й виступають під титлом: «с.-д. України». Партія потрібна тому, що інтересів українського робітника і бідноти селянської нікому боронити. Бо українські с.-д. і с.-р. злигалися з буржуазією, а російські більшовики, хоч і гарна й революційна партія, а все ж кацапи... вибачайте, там сказано було — «великоруська» чи «російська». На конференції ся прокламація викликала протест проти таких антидисциплінарних і антипартійних вчинків членів партії. Правда, сей протест був значно пом'якшений тим, що конференція ухвалила закласти організацію більшовицьких партійних організацій і присвоїти назву «с.-д. України», яко підзаголовок «РСДРП (більшовиків)».

Ми пригадуємо тут сей маленький епізод тому, що він показує, по-перше, як давно почала народжуватися думка про «свою», українську партію, а по-друге. він показує еволюцію двох осіб, на нашу думку, не випадкову, котра не обмежується особистим характером, а має деякий і соціяльний ґрунт.

Одним з авторів сієї проклямації був т. Затон-ський. Тоді В. Затонський привселюдно обвинувачував партію більшовиків у тому, що вона не дбає за інтереси українських працюючих мас. Тепер т. Затонський лише в дужках осмілюється доводити «до відома товаришів», що український рух не е «видумкою» Грушевського, що українські робітники і селяни є гаки українськими робітниками і селянами, що за автономію і республіку змагалися українські селянські маси, «і кулачьо і біднота», «навіть» Катеринославщини і Харківщини. І до такого дужкового «шовінізму» і «націоналізму» т. Затонський дійшов лише після філозофічеського міркування: українська нація, хм! — а що таке нація? Дуже було б цікаво знати: як дійшов він до жиз-ні такої?

Найгарячіший протест проти того вчинку, проти проклямації, висловив один з нас, що брав участь і на конференції і на з'їзді, — В. Шах-Рай. Тоді В. Шах-Рай був проти «окремої» партії «української» і за «єдину і неділиму» російську партію. Тепер В. Шах-Рай самостійник, стоїть за самостійну Україну і за самостійну партію. Самий крайній «націоналіст» і «шовініст»! Як він дійшов до жиз-ні такої? Чи виявилося тут несподіване підвищення «в ньому для нього» українського національного почуття, чи щось інше?

Ні, щодо українського національного почуття •<в ньому для нього», то він раз-у-раз був «націоналістом» і «шовіністом».

І навіть на тій конференції, де він прохав занести свій протест у протокол (на жаль, протоколи досі не оголошені, хоч багато матеріялу вже зникло), він сам виступав крайнім «націоналістом» і «шовіністом», яко співдоповідач по українському національному питанню проти «зверхінтернаціональної точки погляду» другого доповідача, сам виступав за організацію об'єднаних більшовицьких комітетів, за утворення свого краєвого ЦК, який підлягає ЦК РСДРП в загальноросійських питаннях, за назву «українська комуністична партія», яко підзаголовок до «РСДРП (більшовиків)», до того часу, поки і російська партія не прийме назви комуністичної. І в той же час протестує проти заклику до організації окремої «української» партії! І на 2-му катеринославському з'їзді зрікається закласти українську організацію більшовиків, як то пропонували йому члени з'їзду, що були записані у фракції більшовиків. Що за причина?

Причина проста. У момент рішучого перелому в історії української і російської революції, коли переворот у жовтні кинув усіх «соціялістів» в обійми реакції і контрреволюції, коли в кожному місті кипіла страшенна боротьба, коли кожна хоч невелика сила мала великий вплив на результат бою, — в той час вносити розбрат між: більшовиків було безглуздим практично. І під час 1-го київського, і під час 2-го катеринославського з'їзду треба було додержувати  якнайтіснішого  організаційного зв'язку.  Се треба було робити як в інтересах боротьби з російською  (і «союзною»)   контрреволюцією, так   і   в  інтересах боротьби з австро-германським імперіалізмом, з котрим  Росія  (і  Україна)  перебувала в стані війни, з котрим треба було миритися. Додержувати єдности революційного   фронту   тоді було як в інтересах загальноросійської, так і в інтересах   української   революції.   Міркування   було таке:  і  між  нашими  членами  е  багато  «катеринославців».   Але  се «маленькие  недостатки  механизма», які в  процесі революції виправляться.  Партія визнає   «самовизначення»,  вона   буде  рахуватися   з українським   рухом,   у   свій   час   зробить   відповідний висновок, прикладе на ділі п. 5 своєї резолюції літньої наради 1913 року. Першим кроком до сього буде об'єднання більшовицьких організацій в українському маштабі. На гірший випадок, якщо «катеринославці»    візьмуть    верх,    Україні    легше    буде визволитися від  сієї нової неволі,  ніж; на випадок перемоги контрреволюції. Се останнє   міркування тоді ще не відбилося в одверту форму, бо ми були твердо переконані, що   інтернаціоналізм   партії не   є   лише   «словесним»,   «меншовицьким»,   «катеринославським».   В   усякому   разі,   якби   повернулися ті часи, то В. Шах-Рай робив би те саме, навіть маючи сучасний досвід. Як би не було багато «катеринославців»,   але  се  було  другорядним  фактом,  порівнюючи з загальноісторичним змістом тієї хвилі.

Досвід революційної боротьби з грудня 1917 по квітень 1918? року дав багато матеріялу, особливо до партійного відношення до України. У партії не було певлої лінії! І що найдужче вражало — се «політиканство». Воно й зрозуміло. Там, де нема політики, там може бути лише політиканство. Люди, котрі й досі (і тоді) ще міркували, а чи є Україна, котрі все гадали, що вони живуть у «Південній Росії», — у них не могло бути політики, а було політиканство. Політиканство до власного ЦК. Ц. Комітет присилає своїх людей. «Сам» ЦК! Значить, у нас піде тепер музика не та! Але політиканство не припиняється, а все поширюється. Невже у ЦК немає певної лінії? Ні, він далеко, він не знає тутешніх умов, а відомості подають йому про благополучіє на Шипці. Найвищим проявом політиканства було оголошення Донецько-Криворізької Республіки (се політиканство між: собою) і делеґація від Народного Секретаріяту в Москву для ведення мирних переговорів з приводу кордонів України після оголошення самостійности України на 2-му катеринославському з'їзді (се політиканство до ЦК).

Волосся на голові ставало сторч, коли посилалася ся делеґація і коли голова тодішнього Секретаріяту доповідав, повернувшися з Москви, як він там «загибал салазки» власним товаришам по партії — і з-за чого? Він і сам добре не знав. Треба ж було щось робити!

«Делеґація» була останнім кроком політиканства на «власній» території.

Далі йде політиканство у зв'язку з ліквідацією ЦВ Комітету і політиканство в «еміграції»: повстанська дев'ятка, хронічне погребеніє і воскрешеніє «Совітського Уряду України» під різними назвами (Нар. Секр., В.-Р. Ком., Тимчасовий), пропозиція союзу Совітській Росії, «своя», «окрема», «українська» партія: «Комуністи України» і т. д.

Хай читач не подумає, що ми тому проти сього політиканства і «проти» «комуністів України», що вони носять «великоруський», «кацапський», «російський» характер. Навпаки, ми вважаємо за якнайбільш сильний і виграшний бік «партії» й «уряду» їх зв'язок з російською.

Політиканство  тут полягає  ось у чому. Відомий   історик   Ключевський   характеризував раз царицю Катерину II так: вона хотіла здаватися, а не хотіла бути.

Отак і ся «партія» і сей «уряд». Вони нічого не мають проти «назви», «слова», щоб «здаватися», і ні за що не хочуть бути. Та й чим бути? Аджеж України немає, а була «Південна Росія», стала «південна частина окупованого на сході Германією краю», і ніякого українського руху не було й немає, а є «окупація і лише окупація».

А у нас на Україні кажуть усім: «якщо здається, то хрестись, то воно й здаватися не буде!»

От ми й «хрестимося», і нам зовсім не «здається». Ми бачимо, що ся «партія» є просто краєвим комітетом Російської партії. Се для нас має ось яке значення. Значить, політика «катеринославської партії комуністів України» є політикою російської партії, себто політикою Совітської Росії. І коли вона «здається», то се лише те дране рядно, яким пропонувала укритися хазяйка проїжджим паничеві й панночці, коли вони ночували в неї вкупі в хаті. Кажуть, стидно, як видно. І катеринославцям дуже стидно, коли їм кажуть, що вони, «здається», брешуть, коли говорять, що належать до «пригніченої» нації.

Значить,  укривання  «рядном», щоб  «здаватися», —  се теж: частина  політики Совітської Росії. Пригляньмося  до   політики  Совітської  Росії,  — що  за напасть:   Катеринославом  пахне  і  в  Москві!

Ось   мирова   делеґація   в   Києві.   X.   Раковський —   «любимець»   навіть   чорносотенної   публіки.   Що за   диво?   Виявляється,  у  Києві  завелися   «вжасно страшні   звірі»,   від   яких   сильніших   ніде   немає: «судейські чиновники, в роді Шелухша». А сі «звірі» кажуть, що Україна чи є, чи повинна бути самостійною. X. Раковський заявляє: нащадком (преемником) бувшої Російської імперії явилася РСФСР, і лише в тому випадкові могли б виступати бувші частини Російської імперії яко суб'єкти права, якби па  се  була  дана згода РСФСР  («Известія  Московского Совета», ч. 113 (361), 6. VI. 1918). У «Киевской Мысли» ми зустрічаємо один з пунктів однієї з   комісій   (число   газети   десь   згубилося,   і   ми   не можемо   вказати  числа),   де   говориться,   що   всяка держава,  яка  відокремлюється,  повинна  повернути всі збитки, що виходять з сього відокремлення.

«Окрім   етнографічних   й   історичних   прав   (на багатства   Дон. бас.),   Росія   має   ще   й   інші   права, виходячи з двох загальновідомих фактів. На утворення й експлуатацію Донецького басейну тратила засоби вся країна, крім того, у виробленні скупчених багатств брали участь головним чином зайшлі руські робітники» (X. Раковський, «Известия ЦИК», ч. 148 (412), 16. VII. 1918).

«Найупертіша боротьба ведеться на конференції з приводу питання про Донецький басейн. Українці, посилаючися на етнографічні права, вимагають для себе велику частину Дон. бас., лишаючи нам територію з 12 відс. продукції й ЗО відс. всіх вугільних покладів. Звичайно, ми не можемо погодитися на се. Крім того, в Дон. бас. є значний відс. великоруського населення; ми указуємо на той факт, що вся донецька промисловість — всі печі, заводи, устаткування копалень — все се утворено трудом великоруських робочих центральних губерній, масами, що приходили в Дон. бас. на заробітки» (X. Раковський, «Известия ЦИК, ч. 165 (429), 4. VIII. 1918. Підкреслення скрізь наше).

Що тут від «інтернаціоналізму» і що від «націоналізму»? Що тут від політики Совітської Росії і від румунської дипломатії? Що тут від боротьби з якнайсильнішим у світі звіром, «суданськими чиновниками, в роді Шелухіна», і що від послуги щирого приятеля, що каменем проганяв з лоба муху?
Ніхто нам не міг відповісти. Мимоволі довелося звернутися до «священного писанія й ізусного пре-данія отців церкви». І ми знайшли багато дечого повчального, як от, наприклад, з приводу твердження X. Раковського, що окремі частини бувшої Рос. імп. можуть виступати на міжнародній арені лише тоді, коли дасть згоду на се РСФСР. Се те саме, що й «совместное (і пануючої і пригніченої нації) определение судеб» пригніченої нації. «Усі реакціонери й буржуа представляють націям, насильно утримуваним у межах даної держави, права "совместно определять " його судьби, в спільному парляменті. Вільгельм II також; представляє бельгійцям право "совместно определять" у спільному німецькому парляменті судьби німецької нації».

Але повної відповіді на наші питання ми не могли знайти. І нас дивувало одне. Т. Н. Ленін відгукується на всякі події, питання і дає пряму й одверту відповідь. Чому він ні слова не сказав з приводу українського питання? Невже він погоджується з «катеринославською точкою погляду», румунською дипломатією і т. д.? І, читаючи його статті, ми натрапили на таке місце. У 1913 році між більшовиками й ліквідаторами йшов спір про прав.о націй на самовизначення. Ліквідатори робили закиди сій формулі, що вона є «'абстрактною», «об'єктивно безглуздою» і т. д. От з приводу писань Семковського т. Ленін писав:

«І подібну неймовірну нісенітницю пишуть в органі ліквідаторів, у котрому одним з ідейних керівників являється д. Л. Мартов. Той самий Л. Мар-тов, котрий складав проект програми і проводив його в 1913 році, котрий і пізніше писав про заборону  волі  відокремлення. Л. Мартов  міркує  тепер,  за  правилом:

Туда умного не надо, 
Вы пошлите-ка Реада, 
А я посмотрю.

Він посилає Реада — Семковського і дозволяє у щоденній газеті перед новими шарами читачів, що не знають нашої програми, перебріхувати й плутати без кінця!».

І ми думали з приводу всяких писань у щоденній, щотижневій, щодвотижневій, щомісячній пресі з приводу всіляких дипломатій, дірявих ряден і т. д.:

«І подібну неймовірну нісенітницю пишуть у партійних органах, говорять на мирових конференціях від імени тієї партії, того уряду, тієї Росії, на чолі якої стоїть т. Н. Ленін. Той самий т. Н. Ленін, котрий складав проект програми і проводив його в 1913 році, котрий написав такі чудесні статті: ,Критические заметки по национальному во-просу', ,О праве наций на самоопределение', ,Те-зисьі о социальной революции й праве наций на самоопределение', ,Итоги дискуссии о самоопределе-нии', ,О брошюре Юниуса'. Т. Н. Ленин міркує тепер, видимо, за правилом:

Туда умного не надо, ВьІ пошлите-ка Реада, А я посмотрю.

«Він посилає Реадів — катеринославців, Раковських і дозволяє у щоденній, щотижневій, щомісячній і неперіодичній пресі і на всяких мирових конференціях, перед новими шарами читачів і слухачів, шо не знають нашої програми, перебріхувати і плутати без кінця людям, які самі не знають програми і взагалі не знають, що вони говорять!»

Так думали ми. І таким шляхом ми дійшли до думки підійти своїми власними невеликими силами до «хворобливого питання», щоб дати відповідь на підставі «священного писанія й ізустного пре-дзнія отців церкви» і на підставі аналізи тенденцій розвитку національних рухів взагалі, українського зокрема, в дану історичну епоху, в даних конкретних історичних умовах, в дану конкретну історичну хвилю. Ми зробили, як уміли. Хай хто може, зробить краще!

І от яко результат «ума холодных наблюдений й сердца горестных замет» ми прийшли до такого висновку.

«Україна може бути лише самостійною! Повірте, іншого виходу немає!» І в сьому нічого ні поганого, ні шкідливого немає. Для України, розуміється. Для робітничо-селянської України, розуміється.

Як і для Совітської Росії — ми так гадаємо. А не для єдиної і неділимої Росії Мілюкових, Родзянок, розуміється. Алеж усім не догодиш!

При тому підвищенні національної свідомости і напруженої волі до вільного, незалежного, самостійного життя, які виявив український революційний   національно-визвольний   рух,   —   не   може бути й мови про повернення України в стан будь-чиєї колонії. Раніше чи пізніше, чи трудним і кривавим шляхом озброєної боротьби, чи згодою, шляхом   демократичного   вирішення   спірних   питань   з сусідніми країнами, — а Україна буде самостійною і   незалежною   не   на   словах   тільки,   а   й  на   ділі. Чи   шляхом  довгої   дипломатичної   й   збройної   боротьби,   лавіруванням  між  різними  державами,   чи шляхом революційного активізму самих робітничо-селянських мас, — а Україна буде самостійною. У кращому   випадкові   Україна   досягне  своєї   повної волі у якнайближчі часи завдяки активності і свідомості   власних   мас.   Чим   повніше,   чим   скоріше буде   досягнена   ся   мета,   тим   краще   буде   і   для України і для сусідніх країн, тим менше буде національної гризні і ворожнечі, тим легший буде дальший поступ економічного, політичного, соціяльного, культурного і духовного життя України, тим більший   вклад  у   скарбницю   світової  культури  дасть Україна.  Навпаки,  чим  довший  буде  шлях  здобування самостшности, чим більше буде Україна покладатися   на   дипломатичні   заходи,   на   допомогу з боку когось іншого, чим менше буде виявлено у найближчі часи власної активности і власної сили, — тим довше буде перебувати Українка в «хворобливому»   стані   не   вирішеного   національного   питання,  тим більше отрута національної ворожнечі, гризні, під'юджування буде гальмувати поступ соціяльно-економічного, громадсько-політичного і духовно-культурного   поступу.   Революції не тільки виявляють більш глибокі сили й пружини, не тільки відкидають все зверхнє й умовне. Революції — се льокомотиви історії. Десятки років «мирного» періоду рівняються дням у революційні епохи. Те, що в «мирну» епоху може бути досягнуто лише на протязі довгих років, у революційну добу в.ирі-шується на протязі декількох місяців. І якщо пожар революції загартовує сталь, то епоха «мирного» розвитку часто роз'їдає сталь іржею. Українське національне питання, коли не буде вирішене зараз, у революційну добу, коли воно буде передане в наслідство історії, як іржа, буде точити соціяльно-економічний і культурно-політичний розвиток і України й сусідніх держав.

І тому в сей рішучий момент історичного життя надзвичайно важливо, щоб усі ті сили, котрі змагаються зараз на Україні і з-за України, ясно уявляли собі важливість сучасної хвилі. Особливо се є справедливе щодо обопільних стосунків України і Росії. 2 1/2 століття перебування України в межах Росії під царським самодержавством зав'язали багато зв'язків соціяльно-економічного і культурно-духовного змісту. Але в порах сих зв'язків протягом сих же часів набралося стільки гною, що сі зв'язки згубили свою елястичність, одубіли, не здатні погнутися при історичних поворотах. Вони ламаються, лопаються, при чому злам іде нерів-но, рейки, балки і швелери випирають у різні боки, переплітаються між собою якнайдивовижніше. Сей процес відбивається страшенно боляче по обидва боки зламу, рейки і балки ранять людей, камінь, бетон, вугілля засипають людей, порох і тріски б'ють у лице, засліплюють очі, тріскотіння і гук оглушують вуха.

Чим хапатися за окремі виступи, рейки, балки, чим тратити даремно сили, аби підставити присішки до стіни, котра не сьогодні-завтра упаде, — краще розчистити місце, розібрати місце зламу і поставити нові стропила.

І чим скоріше й ясніше буде усвідомлений сей факт, тим краще. І усвідомитися в ньому потрібно передусім Совітській Росії. X. Раковський говорив цілком справедливо, що РСФСР е нащадком Російської   імперії.   Тільки   висновок   треба   зробити   не зовсім той, який робив X. Раковський на мировій конференції.   Не   треба   забувати,   що  у  спадщину Совітській Росії дісталася не тільки величезна держава, а й багато трухлятини, гнилизни. І треба пильно слідкувати за тим, що перепало в руки. Історичний досвід  показує,  що  буває  така  спадщина, від якої краще зректися, щоб не зруйнувати дощенту придбаного власними силами добра. І якраз подібний випадок є  з Україною.  Треба забути про колишню  колонію  і  пам'ятати,  що  доводиться  зараз і  потім мати  з  незалежною,  самостійною  країною, якщо не  im Sein  (є зараз), то im Werden (що намагається   стати).  Треба   забути,   що   в   Донецький басейн   приходили   з   Центральної   Росії   робітники   на   заробітки   і   будуть   ще   приходити.   Треба забути про 2  міл. 100 тис. великоросів  поміж 16 1/2 міл. українців, щоб ради них намагатися повернути своє   «первородство».   Треба   побудувати   свої   стосунки до України на підставі цілком нових стосунків, збудованих на живій, дійсній, а не словесній інтернаціональній єдності. Пора залишити всякі «наукові» досліди про незначність етнографічних відмін українського і великоруського народу. Пора забути валуєвщину, столипінщину, мимрецовщину. Пора визнати на ділі «право націй на самовизначення». Пора порахуватися з фактами. Пора прикласти п. 5 резолюції літньої наради 1913 року і зробити відповідний висновок: або туди, або сюди. І зробити висновок, не боячися навіть того, що одрізнюватися будуть від вас. Забудьте про чечевичний, чи цукровий, чи вугільний, чи залізний, чи хлібний куліш. Се приложиться саме собою. У наших власних інтересах вирішити українське національне питання в повній мірі. Коли се буде зроблене, ви завоюєте собі такого спільника, якого не дасть ніяка «єдина і неділима».

Треба усвідомити і другій стороні: українському робітництву і селянству. Поперше, се усвідомлення українського робітництва і селянства допоможе усвідомитися російському робітництву і селянству. А друге, —

Кажуть от ще що, небоже: 
Себе люби, то й Бог поможе!

Щоб тебе поважали, мало, щоб усі люди були рівні. Треба ще, щоб ти сам себе поважав. Ти повинен примусити поважати твою волю, твою мову, тебе самого.

Третє — раз розпочате діло треба довести до краю.

Українське    робітництво   і    селянство   налякане окупацією,  заходами Ц. Ради, попекло губи на гарячому молоці, а тепер е окремі шари, котрі дмуть і на холодну воду. Може, зараз і є де в кого каяття, але історія не дає вороття.  Треба було не розпочинати в березні 1917 року. А зараз перед Україною є лише два шляхи: або валятися гнилою колодою десятиліття і отруювати повітря своєю «хворобою»,   або  загартуватися  і  раз  назавше  забезпечити себе від усяких червей і гнилизни. А як гнити колодою, то краще згоріти дощенту. Хай і попіл вітер розвіє по  полю.  Треба керуватися не почуттям хвилини, а загальним і цілим історичного розвитку.

До останнього часу ми гадали, що пролетаріят легше зречеться всяких «історичних» прав. Сей процес значно трудніший і складніший, ніж: ми гадали. Ми гадали, що історичний процес скоро перетравить в собі всі перестороги минулого часу, примусить стати до себе лицем. Ми сподівалися, що, наприклад, «комуністи України» порахуються з фактами. Але на ділі у кращому випадкові ми маємо дивовижний вид людей, у котрих голова зосталася на місці, у той час коли корпус повернувся у другий бік: голова лицем назад. Процес звичайно трудніший, ніж: ми гадали. Сподіватися, що «комуністи України» самі стануть лицем наперед, нічого.

Шкода й олово тупить! 
Бо де нема святої волі, 
Не буде там добра ніколи!

А  час  не жде,  а час біжить.

Події несуться з такою надзвичайною швидкістю, що людська голова ледве встигає їх реєструвати, усвідомитися в їх значенні. Люди живуть деякий час старим життям, керуються в своїй щоденній роботі старими звичками думки й діяльности, в той час коли ґрунт під їхніми ногами вже змінився. Вони хапаються за шмаття порваної старовини, намагаються їх позшивати, хапаються за окремі балки і рейки, щоб зв'язати порвані зв'язки старої будівлі, поспішають за вугіллям, щоб нагріти зруйновану хату за допомогою напіврозваленої печі. З сих заходів нічого не виходить, крім даремної, а часто й шкідливої праці.

Переконати таких людей не можна «словами» і легенькими замітками в дужках. Переконати їх можуть тільки факти. Бо факти — вперта річ! Бо з фактами рахуються!

З фактами рахуються навіть російські поміщики і капіталісти, котрі добре розуміють смак продукційних сил єдиної і неділимої Росії, і знають сей смак не «по-катеринославському», не по-книжному, не в «теорії», не «абстрактно», а «конкретно». кожною жилкою власного тіла, кожним порожнім карманом або порожнім гаманцем. «Катеринославці» чули про «продукційні сили» з уст свого дяді, як тому розказував його дядя, що він «видал, как наш барин едал». А російські поміщики і капіталісти самі «едали», і навіть відригування ще не пройшло. А й вони мусять рахуватися. Може, саме тому, що вони ближче стоять до грішної землі, до   «продукційних   сил»   і   добре   бачать   власними очима,    до   чого    довело    «обурення    продукційних сил», які зв'язки порушило  се  «обурення»,  в який бік   прагне   се   «обурення».   Забути   зовсім   смачні «продукційні   сили»   єдиної   і  неділимої  вони,   звичайно, не можуть, душа не лежить. Відродити єдину і неділиму треба, обов'язково треба, се для них єдиний і неділимий шлях забезпечити за собою хоч те,  що  зосталося.  Але  вони  все  ж  розуміють,  що єдина і неділима єдиною і неділимою, а повернути цілком   старе   не   можна.   І   вони   щось   бурмочуть про якийсь «федеративний» стан України, про забезпечення якихось там «прав» на «підставі її національної   і   державної   самостійності!».  Вони   «порахувалися»  з фактами вже настільки, що визнають існування України й українського народу.

Навпаки,   «катеринославці»   саме  тому,  що  вони знають   про   «продукційні   сили»   лише   в   «теорії»; що для них всі сі «продукційні сили», «фінансовий капітал»,  «комбіновані підприємства»  є  «абстракцією і лише абстракцією», в. яку вони не здатні вкласти ніякого конкретного змісту; що вони знають і вживають   «слова»,   вичитані   з   гарних,   розумних книжок, а не знають і не розуміють, що до чого, —   їм   «порахуватися»   з   «фактами»   значно   трудніше.  Бо для них  «конкретним»   «фактом»,  з яким вони рахуються, є їхня крамничка. В сій крамничці революційна  буря порвала покрівлю, пошматувала стіни,   порвала  всі   стропила,   —   і   «катеринославські» крамарі збирають цеглу, куски заліза, тріски і   намагаються   відродити   свою   крамницю,   їм   і   в голову не приходить, що частина крамниці цілком одірвана і старими трісками нічого не вдієш, їм і в голову не приходить, що була колись «Південна Росія», а стала Україна, їм і в голову не приходить, яке смішне у них становище. На Україну являється «сват» X. Раковський з «підбрехачами» «катеринославцями».

«Сват»: «Самостійної України немає і не буде, аж поки нащадок царської Росії не дасть згоди на самостійність».

«Підбрехач»: «Авжеж немає! Була "Південна Росія", а тепер є "південна частина окупованої Германією на сході области"».

«Сват»: «Україну видумали страшенні звірі, "судейські чиновники, в роді Шелухіна", котрі хочуть самі бути бюрократами».

«Підбрехач»: Да, є такі звірі. Просто у деяких добродіїв несподівано виникли українські почуття. Україна існує лише "в них для них"! А на ділі є "окупація і лише окупація"».

«Сват»: «Ми такі хороші, що хоч у вас етнографічні відміни незначні, що хоч ви руками й ногами цураєтеся "українщини", — ми все ж таки забезпечимо вам мову і в школі і в урядових установах».

«Підбрехач»: «Та де там забезпечимо. Ми ще сього питання й не вирішили: ліві есери стали на перешкоді. А там побачимо... Може, це шовінізм буде ще плодити ...»

Се вже раз було. Знаєш, читачу, як скінчилося се сватання тоді? Свата з підбрехачем з глумом вигнали.   Дівка   і   парубок   зосталися   незасватани-ми,  а сорому, а глуму скільки було!..

Криком кричати треба про сю кумедію. Російський пролетаріят повинен остерігатися «сватів» і «підбрехачів». Повинен остерігатися їх український пролетаріят («руського походження» в тому числі). Переконати «сватів» і «підбрехачів» «словами», доводженням з пошаною «до відома товаришів» — даремна праця!

А «свати» і «підбрехачі» можуть переконати других, що дійсно України немає, що тут просто «су-дейські чиновники, в роді Шелухіна» та ще деякі добродії з своїми почуттями «в них для них» «видумали» Україну.

Ні, переконати можуть тільки факти. Бо факти — вперта річ! Бо з фактами рахуються! Мало тих фактів, що було? Треба ще, значить, подбати за них.

І найкращим, найбільш усвідомлюючим, здатним переконати фактом — було б народження:

Української   комуністичної   партії  (більшовиків). Ся партія мусить собі поставити такі задачі:

1.  Повести   енергійну  боротьбу   з   «своєю»   українською,   російською,   світовою   контрреволюцією,   з імперіялістичними    замірами    придушити   Україну. Се задача  якнайлегша.

2.  Повести боротьбу з тими самостійниками, котрі будуть намагатися провести самостійність України   за   допомогою   дипломатичних   ходів,   «орієнтації»  і т.  ін.,  особливо коли є небезпека нової окупації   або,   власне   кажучи,   продовження   сучасної окупації на невідомо довгий час. Телеграма Енно Директорії і німецькому совітові в Києві показує, якою великою є ся небезпека. А минуле Директорії не дає жодної певности, що вона не піде, як не зараз, то далі, стежкою своєї праматері Ц. Ради у лютому 1918 року. Ce n'est que le premier pas, qui coute! Страшний лише перший крок!

3. «Переконувати»   кожним   своїм   кроком,   кожним  своїм вчинком,  кожним  своїм  «словом»  російський  пролетаріят  і  український  пролетаріят  «російського походження», що Україна існує, що український народ є, що українська мов'а є і вона майже  нічим  не відрізняється  від  інших   «інтернаціональних» мов, навіть тим, що вона здається незрозумілою   для   тих,   хто   її   не   знає.   Чим   упертіше, чим настирливіше буде проводитися на ділі се «переконування»,   тим   буде   краще   і   для   України,   і для Росії, і для інтересів боротьби з світовою контрреволюцією.   Особливо   на   початку   се   буде   дуже трудно    виконувати.    Бо    тут    зразу    посиплються «страшні»   «інтернаціональні»   слова   про   «націоналізм», про «шовінізм». Слів не треба боятися. Треба боятися діла. Треба дивитися на діла, а не на слова і робити діла пропорційні і відповідні тому, що маєш  переробити.  «Клин  клином  вьішибай!»   І якщо  будуть   у  тебе  на   очах   творитися   «історичні», «етнографічні»,   «економічні»   діла   під   захистом   і покровом «інтернаціональних» фраз, як се ми бачимо у X. Раковського, «катеринославців», — не треба боятися бути навіть  «шовіністами» і «націоналістами». «Клин клином вьішибай!» Для українського робітника і селянина бути «націоналістом» і «шовіністом» покищо є не тільки історичним правом, а й історичною необхідністю, історичною повинністю.

На  превеликий жаль,  навіть  найбільш  революційна і найбільш інтернаціоналістична частина міжнародного    пролетаріяту,    російський    пролетаріат, виявляє   риси   і   ознаки,   котрі   свідчать,   що  се  не одні лише «слова»: «Пролетаріат не зробиться святим і застрахованим від помилок і слабостей тільки від того, що він утворить соціяльну революцію». Не   тільки   англійський   пролетаріат,   не  дивлячись на півтора- і двогодинні реферати Маркса про необхідність  самостійности Ірландії  (хоча б діло потім   дійшло  і  до   федерації)   в  інтересах   власного визволення  ніяк  і  досі не  спромігся рішуче  стати в. обороні волі Ірландії. Не тільки німецька соціял-демократія  4  серпня  1914 року пішла  на налигачі «своїх»   імперіалістів.   На   жаль,   ми   спостерігаємо на ділі факти і тенденції, котрі свідчать про справедливість   відомої   «абсолютної»   істини:   «Значно легше зберегти свою дівочу невинність п'ятилітній дівчині, ніж двадцятип'ятилітній дівці».

Краще попередити «хворобу», ніж лікувати її тоді, коли вона опанує весь організм, — навчає нас медицина.

Отже, краще попередити самим пролетарям «можливі помилки», ніж: чекати часу, коли «можливі» помилки (і корисні інтереси — спробувати сісти на чужій спині) приведуть його (пролетаріат, який утворив соціяльну революцію) неодмінно до «усвідомлення», що «переможний пролетаріат не може ніякому чужому народові нав'язувати ніякого ощасливлення, не підриваючи сим своєї власної перемоги».

4.  Провести в життя «тезу» Петлюри: на всьому світі   селяни  й  робітники  стали  панами. Ergо,  кажемо   ми,   селяни   й   робітники   повинні   стати   панами і на Україні. А для сього треба волі для утворення Рад  (Совітів) робітничих і селянських депутатів.. А для забезпечення сієї волі треба, щоб влада належала сим Радам.

5.  Провести в життя, здійснити на ділі, а не на словах   і   на   бомазі,   самостійність   і   незалежність Української   Совітської   Робітничо-Селянської   Республіки.  А  осягти  се  можна  тільки  покладаючися на  власні  сили  українського  робітництва  і  селянства, викликаючи їх свідомість і активізм.

«Україна може бути лише самостійною! Повірте, іншого виходу немає»! Чи дипломатією та орієнтацією на інші держави, чи власною силою революційної свідомости і активізму власних робітників і селян, — а Україна буде самостійною. Для нас, для України (як і для других країн, кажучи взагалі) найкращим буде останній шлях.

Але хай так, хай «іншого виходу немає». Але для чого потрібно Україні відстоювати свою самостійність? Хіба не можна в конституції єдиної і неділимої Росії зазначити, що за Україною забезпечуються її «права на підставі її державної і національної самобитности»? Приклад автсрійської конституції переконує нас у протилежному.

§19  австрійської  конституції  говорить:

«Усі народності держави рівноправні, і кожна народність має недоторкане право на охорону і розвиток своєї національности і мови.

«Держава визнає рівноправність всіх вживаних в окремих землях (landesubliche) мов у школі, управлінні і суспільному житті.

«У тих землях, у котрих мешкає декілька народностей, державні шкільні установи повинні бути побудовані так, щоб кожна з сих народностей, не будучи примушена до навчання другої місцевої мови (Landessprache), могла на своїй мові одержувати всі необхідні для освіти засоби».

Досить пригадати історію, ну, скажемо, тяганини української Галичини з-за кожної початкової школи, гімназії, університету саме за часів сього хорошого параграфу, щоб переконатися, як далеко від хороших «слів» до хорошого «діла», як мало «конституції» для забезпечення в житті всяких «прав малих народностей».

Але то було в буржуазній Австрії, а буржуазія всякі «конституції» пише для обману і т. д. У приєднаній до Росії Совітській Україні так не буде. До останнього часу ми твердо і непохитно вірили у сю «тезу». Але досвід і спостереження над «ка-теринославцями», деякими дипломатами Совітської Росії переконали нас у противному. «Верю, Господи, помоги моему неверию»!

Коли ми  чуємо  запевнення  X.  Раковського,  що його   совітський   уряд   України   краще  забезпечить за українським робітництвом і селянством вживання в школах і урядових установах української мови,  ніж;  оті страшні звірі  «судейські чиновники, в роді Шелухіна», — ми кажемо: X. Раковський дуже гарний чоловік і слово його тепле. Але він розписується за грамотних. А грамотні «катеринославці» ще не вирішили в «теорії» сього питання, а про «практику»  нам може свідчити така  «дрібниця».  На одному зібранні комуністів з України обговорювалося питання  про утворення  курсів для  товаришів,  що збираються  їхати  працювати на Україну. У них є вільний час. От, щоб використати сей час, і пропоновані були курси по організації управління. Один з нас,  «хитрий хохол», щиро вітав сі заходи і вніс пропозицію, щоб на  сих курсах  обов'язковим було навчання української мови й історії,  себто мови й історії    того   народу,    який    «самовизначати»    вони збиралися.   Пропозиція,   звичайно,   була   провалена, — і тут нема нічого несподіваного: хіба мало всяких   пропозицій   пропалюється?   А   характерне   ось що:   пропозиція   була   зустрінута   яко   «шовінізм», «націоналізм».    Зібрання    не    зрозуміло   пропозиції «хитрого   хохла».   «Хитрий   хохол»   хотів   «сіпнути за  зуб»,  щоб  зробити  «дослід»:  якої  марки їх  «інтернаціоаналізм»?   «Хитрий   хохол»   далі   й  міркує: якщо українська мова «шовінізм» і «націоналізм» і якщо   «комуністи   України»   бояться   отруїтися   сим «націоналізмом»  і  «шовінізмом», то чи не случиться такої біди, що, прослухавши гарні курси по чрезвичайці, вони повернуть свій талант і на «забезпечення» «націоналізму» і «шовінізму» на Україні? Віримо хорошим і теплим словам вашим, шановний товаришу X. Раковський, але допоможіть нашому невір'ю! «Забезпечте» на початок хоч короткотермінові курси української мови для «комуністів України», от хоч так, як були утворені короткотермінові курси для «судейських чиновників, в роді Шелухіна»!

Ми особисто вважаємо, що коли Українська комуністична партія (більшовиків) складеться хоч для того, щоб примусити «комуністів України» піти на короткотермінові курси, аби вивчити українську мову, мову того народу, який вони будуть «само-визначувати» — то й то вже буде великою історичною послугою. Бо Україна зараз перебуває в такому стані, що 2 1/2 століття колоніяльного життя вимагає не тільки «забезпечення» того, що зараз є, а й революційного утворення нової школи українською мовою. Для сього потрібно не тільки «забезпечення», «дозвіл». Для сього потрібна ще ота «свята воля», без якої «не буде там добра ніколи».

Отже, самостійна Совітська Росія не тільки «може бути лише самостійною, повірте, іншого виходу немає», а вона й потрібна бути такою, щоб усунути наслідки господарювання царату.

Отже, Українська комуністична партія (більшо-влків) не тільки повинна бути тому, що «іншого виходу немає», а й тому, щоб попередити «можливі помилки і корисні інтереси — спробувати сісти на чужу спину» і щоб повести боротьбу за дійсно самостійну, дійсно незалежну Україну, в якій українське робітництво і селянство будуть панами не тільки в проклямаціях Директорії, а й на ділі.

Українська комуністична партія (більшовиків) потрібна для того, аби вести боротьбу у себе дома, на Україні, з «власними» націоналістами, «шовіністами», прихильниками єдности різних кляс українського громадянства.

«Є дві нації в кожній сучасній нації — скажем ми   всім   націонал-соціялістам.   Є   дві   національні культури   в   кожній   національній   культурі.   Є   великоруська     культура     Пуришкевичів,     Гучкових, Струве,  —  але  є  також  і  великоруська  культура, що   характеризується    іменами   Чернишевського   і Плеханова.   Є   такі   ж   дві   культури   в   українстві, як у Германії, Франції, Англії, у євреїв і т. д. Якщо більшість українських робітників перебуває під впливом   великоруської   культури,   то   ми   знаємо твердо, що поруч з ідеями великоруської попівської і   буржуазної   культури   діють   тут   й   ідеї   великоруської   демократії   і   соціал-демократії.   Борючися з першого роду ,культурою', український марксист раз-у-раз  виділить  другу  культуру  і  скаже  своїм робітникам:   всяку   можливість   зустрічі   з   великоруським   свідомим   робітником,   з   тою   літературою, з тим кругом ідей обов'язково всіма силами ловити, використовувати, закріпляти, сього вимагають інтереси українського і великоруського робітничого руху.

«Коли український марксист дасть себе затягти цілком законною і природною ненавистю до ве-ликоросів-гнобителів до того, що він перенесе хоч частину сієї ненависти, хоч тільки відчуження на пролетарську культуру і пролетарське діло великоруських робітників, то сей марксист покотиться в болото буржуазного націоналізму. Так само і великоруський марксист покотиться в болото націоналізму, не тільки буржуазного, а й чорносотенного, коли він забуде хоч на хвилину домагання повної рівноправносте українців або їх право на утворення самостійної держави.

«Великоруські   й   українські   робітники   повинні вкупі і, поки вони живуть в одній державі, в якнайтіснішій організаційній єдності й злитті відстоювати спільну або інтернаціональну культуру пролетарського   руху,   ставлячися   з   абсолютною   терпимістю до питання про мову пропаганди і про врахування   чисто   місцевих   або   чисто   національних дрібниць в сій пропаганді. Таке безумовне домагання  марксизму.  Всяка  проповідь відокремлення робітників   одної   нації   від   другої,   всякі   напади   на марксистське "асиміляторство", всяке протиставлення в питаннях, що торкаються пролетаріяту, одної національної культури в цілому другій ніби-цілій національній культурі і т. д. є буржуазним націоналізмом, з котрим є обов'язковою безоглядна боротьба». Ся друга частина кожної нації не може не помилятися, не може зразу позбутися впливу першої частини   нації. Сей    процес    значно    трудніший   і складніший,  ніж то собі взагалі уявляють.

У даному випадкові ми маємо якраз необхідність вжити всіх заходів, аби запобігти лихові «можливих помилок».

Утворення Української партії (більшовиків) зараз скоріше приведе до дійсної єдности, ніж лицемірна єдність драного рядна «применения к местности». Се «зло», але менше зло, ніж «інтернаціоналізм» «катеринославців».

Ми вважаємо утворення Української комуністичної партії (більшовиків) за процес, який має вийти з щоденної революційної боротьби на Україні. Лише власним досвідом, а не нашими доказами, робітництво і селянство України дійде до переконання в необхідності такої партії.

Ся партія буде єдиною і для бувшої російської України і для австрійської, Галичини.

Ся партія буде побудована не за національним принципом, а за територіальним. На Україні є не тільки «катеринославці». І не тільки українські маси почували вже необхідність такої партії. Не тільки «с.-д, України» випускали свої проклямації. Не тільки українські робітники і селяни зверталися до одного з нас на катеринославському з'їзді, аби скласти Українську комуністичну партію (більшовиків).

У Полтаві з червня аж до грудня 1917 року велися досить жваві переговори між с.-д. і більшовицьким комітетом. Полтавські у. с.-д. складали найбільш революційну частину власної партії. Від полтавського комітету більшовиків вів переговори не «хитрий хохол» і взагалі не «хохли», а «не-українці», і сі переговори, хоч і не доведені були до кінця, далеко краще забезпечували вплив партії і єдність на ділі, ніж «революційні і єдині слова» «катеринославців». Але тоді ще не настав час, не було відповідного історичного ґрунту.

Зараз такий ґрунт є. Його утворила «окупація і лише окупація».

Хай живе Українська комуністична партія (більшовиків)!

Хай живе Самостійна Робітничо-Селянська  Совітська Україна!

Хай  живе   Російська   Соціялістична  Федеративна Совітська Росія!

19. Ми — «націоналісти». ми — «шовіністи»

Каравул!   Націоналісти,   шовіністи   народилися! —  чуємо ми вже зарані вигуки в наш бік.

Так, ми — «націоналісти», ми — «патріоти», ми —   «шовіністи»!   «Каємося»,  грішні,  є така  «хвороба» «в нас для нас». Але ми «заслуживаем снисходжения»  за  наше  чистосердечне  «каяття»   і  «признання». А щоб переконати читача, що ми дійсно сердечно   «каємося»,   ми  розкажемо   йому   все,   що тільки ми не наміряємося робити. Ми мусимо йому признатися, що ми хочемо прищепити  свою  «хворобу» російському і українському («російського походження», бо «українського походження» давно "хворобливі") пролетаріатові, ми бажаємо «розплодити» отруту українського «націоналізму» і «шовінізму» поміж колами російського й українського («російського походження») робітництва, зробити їх прихильниками самостійної України.

Се дуже тяжкий гріх, але ... зате ми «каємося».

А для всякого «кающогося» не тільки дворянина денебудь у Москві на Тверській (тільки не на Фрідріхштрассе, ми гадаємо) обов'язково шукати ще захисту в авторитетів, посилатися на когось другого, щоб виправдати самого себе: «каятися я каюсь, але се залежить від того, що я гарний, щирий чоловік, бо я б міг і не каятися».

Крім того, всякий соціал-шовініст, соціял-націо-наліст, соціял-патріот, як і «чистий» соціаліст, обов'язково посилається на «Маркса». Розпочинаючи рід комуністів «націоналістів», комуністів «шовіністів», комуністів «патріотв», ми хочемо теж; показати, що ми не абиякі «шовіністи», «націоналісти», «патріоти», а теж «по Марксу». Розуміється, читач зразу розбере, що се «подделка» під комунізм. Ми і в сьому «каємося». Але ж читач мусить собі пригадати, що ми живемо під час різних воєн, а вкупі з війною поширилися значно і всякі воєнні науки. І не треба навіть учитися в семінарії, щоб знати про «применение к местности». Отже, другі вживають сього заходу, а нам не можна? Ми покажемо, що «наше не гірше вашого»! От тільки вся різниця в тому, що ми «каємося» і зарані попереджаємо, де, коли і як ми будемо «применяться к местности». Розуміється, таке «применение к местности» ніякого «применения» к дійсності не дає, як от і «применение» «катеринославців». Наша тактика скоріше нагадує тактику Святослава (і Цезаря, як запевняють гарні друзі одного з нас), котрий не крився, а прямо говорив: іду на Ви! Ми теж говоримо російському і українському («російського походження») пролетаріятові: ідемо на Ви з «хворобою» українського «націоналізму» і т. д., хочемо «отруїти» вас самостійністю України. Чи, може, й се «применение к местности»? А тут ми вже помовчимо. Отже, ми зараз пошлемося на «Маркса», щоб «виправдати» себе і «обдурити» вас, а також і ще для чогось.

А втім, як знаєш, пане брате! 
Не дурень, сам собі міркуй!

В. Лібкнехт (батько Карла Лібкнехта) написав спогади про Маркса. У тій книжечці є одна дуже цікава для нас глава. Ми гадаємо, що читач нас не буде лаяти, коли ми йому наведемо її тут майже цілком. Це буде десерт після «катеринославщини».

Ось ся глава:

«Патріотизм  і  що  з  нього  виходить»

«У найтяжчі часи еміґрантського життя все ж часто бувало досить весело, — розуміється, тільки в тих випадках, коли ми були в такому щасливому стані, що не помирали з голоду. Ми не бідкувалися. А попавши в безвихідний стан, ми згадували про девіз Шеффілда: "коротке, але веселе життя". Але кому лізла в голову думка про смерть? Never say die! Геть спогади про смерть! Та й весело ж було: чим стан був скрутніший, тим веселіше ставало нам: проти дошкульних злиднів — ми мали одні лише ліки: сміх! Хто піддається чорним думкам, той підлягає їхній владі, попадає і стає їх жертвою. Але від дзвінкого, веселого сміху горе біжить, мов чорт, коли почує, як півень співає.

«Се є рецептом, котрий я усім рекомендую; він завжди зостанеться дійсним, поки існує світ. Може, ніколи ми так багацько не сміялися, як тоді, коли наш стан був особливо кепський.

«І чого-чого тільки ми не витворяли при нашій безшабашній веселості!

«Бувало й так, що ми поверталися до наших студентських витівок. Якось увечері явився ,у город' з свого самотнього перебування в Highgate Бауер, знайомий Маркса ще з Берліну, котрий був з ним у гарних стосунках, не дивлячись на «Святе сімейство» („Die heilge Famille"). Він вніс пропозицію — зробити "пивну прогулянку" — Bierreise. Завдання було таке: треба було зайти в кожну пивну, що була між Oxfordstreet i Hempstead Road і щонебудь випити. Позаяк таких шинків у цій частині города було чимало, таке завдання, навіть коли випивати зовсім потроху, являлося ділом дуже трудним. Але ми сміливо взялися за. діло і благополучно добралися до кінця Tottenham — Court Road. Там з одної залі доносилася до нас гучна пісня; ми ввійшли й узнали, що то клюб Old Fellows — спілка, яка має по всій Англії свої відділи з шпиталевлми й похоронними касами і яка зараз справляє свій празник.

«Ми познайомилися з деякими .учасниками праз-ника'; вони прийняли нас, .чужих', з англійською пошаною і зразу ж повели нас в одну з кімнат. Ми пішли за ними в якнайкращому настрої, і балачки зараз же перейшли, розуміється, на політичні теми (що ми німецькі еміґранти — вони зразу помітили), і благородні англійські міщани, котрі дуже бажали нас задовольнити, вважали для себе обов'язковим палко лаяти німецьких князів і руських юнкерів. ,Руські' юнкери мусили, мабуть, означати "пруських". Росію — Russia і Пруссію — Prussia в Англії дуже часто приймають за те саме, і причиною сього служить не тільки схожість у назвах. Деякий час все йшло гарно: ми мусили часто чекатися, говорити й вислухувати промови (тости).

«Але тут зразу сталося щось несподіване. ,Патріотизм' є хворобою, котра захоплює розумну людину тільки за межами її рідної країни. Бо у рідній країні раз-у-раз так багацько гидкого, що кожний, хто тільки не хворіє паралічем мозку і скривленням позвоночника, є застрахований від сієї політичної ,падучої'; ся хвороба зветься ще шовінізмом і джінгоїзмом, найбільш страшна вона тоді, коли ті, хто нею хворі, смиренно опускають очі з іменем Бога на устах.

"У Саксонії хвалю я Пруссію, а в Пруссії — Саксонію", — казав Лессінґ, от се й є розумним патріотизмом, котрий прагне виправити хиби в рідній країні вказівками на все хороше — дійсне або уявне — за кордоном.

«Я дуже радо використовував висловлення Лессінґа, і лише єдиним побоям, які я одержав за молодих літ, я завдячую випадок патріотизму, котрий случився зо мною за кордоном.

Се було у Швайцарії. Коли раз у "Häfelei", у Цюріху, надмірно глузували з Германії, я зірвав.-ся з місця й сказав: "Замість того, щоб лаяти Германію, ви повинні радіти її нещастю: тільки дякуючи сьому нещастю Швайцарія існує, бо щойно б Германії, як в, Італії й Франції, станеться ґрунтовна перебудова, Швайцарії прийде кінець: німецька Швайцарія сама собою приєднається до Германії, французька — до Франції, італійська — до Італії!' Ся зроблена мною прогноза майбутньої політики була досить безглузда; але се діялося в "божевільному" році, і мій патріотизм був дуже ображений. Моя промова не зустріла особливого співчуття: се можна було помітити по суворих фізіономіях слухачів; мені дуже палко суперечили; балачки потроху втихомирювалися. Тим часом стало пізно, і я пішов додому. Коло пристані, недалеко від мого помешкання, до мене підійшло несподівано декілька фігур, і не встиг я глянути, як мені підставлено було ноту; я упав на землю і перш ніж піднявся, дістав пару добрих ударів кулаком; після чого напасники повтікали. Я так і не взнав, хто вони були, але ні на хвилину не було у мене сумніву, що причиною сієї несподіваної для мене натиранки да наминачки була моя патріотична промова в "Häfelei". І тепер у Лондоні, у оцих чесних Old Fellows, я попав з моїми позбавленими батьківщини подорожніми у такий же самий стан. Едґар Бауер, ображений якимось словом, не міг не дати відповіді і став глузувати над англійськими снобами.*) Маркс з ентузіязмом сказав похвальну промову на честь німецької науки і музики: ,Жодна друга країна не дала світові таких музикантів, як Бетговен, Моцарт, Гендель, Гайдн; англійці, котрі зовсім не мають власної музики, стоять в дійсності далеко нижче німців, котрим тільки кепські економічні й політичні умови не давали змоги виявити себе на великій практичній праці; взагалі ж німці стануть попереду всіх других народів'. Я ніколи не чув від нього такої гладенької промови. Я, з свого боку, в сильних виразах зробив заяву, що політичний лад Англії ні на крихту не кращий германського (тут у великій пригоді стали урквартовські словечка); вся різниця тільки в тому, що ми, німці, визнаємо нікчемність нашого політичного ладу, а англійці сього не визнають; звідси виходить, що ми, німці, значно вищі англійців своєю політичною інтеліґентністю.

Фізіономії наших приятелів ставали суворими так само, як тоді в "Häfelei", а коли Едґар Бауер висунув ще більш важку артилерію і став говорити про англійське лицемір'я (Cant), в кумпанії почулося попереду тихе, а потім і гучне: "прокляті чужоземці" (damned foreigners). Пішли погрози, голови розгарячилися, в повітрі заворушилися кулаки, — і ми були досить догадливі, щоб вибрати собі благую часть і зробити не без труднощів почесний відступ».

Ми зараз покажемо, що наш «паріотизм» має багато спільного з отсим «патріотизмом» «Маркса» (але не тільки з сим).

Поперед усього ті події відбувалися на еміграції. А ми хіба не емігранти?

Потім, щодо сміху. Читач, мабуть, уже помітив, що ми не від того, щоб посміятися. І він, певно, гадає, що в сьому сміхові виявляється «хохлацкий юмор», підвищення «в нас для нас» українського почуття. «Каємося», є й такий гріх. Але погляньте: Маркс, Лібкнехт «і» їх приятелі зовсім не були «хохлами», а сміялися багато й часто. Отже, і в нашому сміхові є не тільки «хохлацкий юмор». Поперше, серйозним відношенням до смішного є сміх (се теж говорив Маркс). А подруге, сміх є єдиною допомогою проти спліну чи хандри, котра обовязково опановує після «катеринославщини».

Далі. Ми захворіли «патріотизмом» теж: за межами нашої батьківщини. Навпаки, на батьківщині, на Україні, ми були й будемо щирими прихильниками «інтернаціоналізму», ми старалися й будемо старатися «виправляти хиби батьківщини указуванням на все хороше, — тільки дійсно, а не уявно, — за кордоном». Ми говорили і будемо говорити: «національні»  панночки дуже  хороші, прямо янголи, — а відкіля ж лихі жінки беруться?

Але ми будемо теж говорити і про «інтернаціональних» панночок.

Ми добре знаємо, що «пролетаріят не зробиться святим і застрахованим від помилок і слабостей тільки від того, що він утворить соціяльну революцію. Але можливі помилки (і корисні інтереси — спробувати сісти на чужу спину) приведуть неодмінно до усвідомлення сієї істини».

Російський   пролетаріят   утворив   соціяльну   революцію.   Хвала   йому   і   пошана   від   щирого   серця. Але се ще не значить, що у спадщину від царської  Росії  кін  ні  краплі  не захопив  ні  «імперія-лізму»,   ні   «історичних»,   ні   «етнографічних»   прав. Невпаки,   ми  на  власному  історичному  досвіді  переконуємося, що він не позбувся «слабостей» і «помилок». Хай «катеринославці» лічать «помилки», які були, а наше діло попередити російський і український   («російського   походження»)   пролетаріят  від «можливих  помилок».  Якщо нам  удасться  се  зробити легко,  скажемо, за допомогою оцієї брошури, — тим краще і для нас і для вас. Ні? — що ж маємо   робити?   Ви  мусите  переконатися  тоді  пізніше, коли здійсняться на ділі  «можливі помилки».  Тоді буде трудніше, — правда, але що ж робити? Ви нас звете   «націоналістами»,   «шовіністами».   Ми   «слів» не боїмося і за  «словами»  не ганяємося, — се ми лишаємо «катеринославцям». Але ми без всяких «слів» прямо й одверто заявляємо: ми не злякаємося і справжнього шовінізму, якщо іншого шляху не буде. «Клин клином вышибай!» Наш «націоналізм» і наш «шовінізм» цілком і повністю визначається вашим «інтернаціоналізмом»: як ви, так і ми. Тільки ви ховаєтеся за «слова», а ми ховатися не хочемо. Ми «каємося»!

А що з вашого «інтернаціоналізму» тхне «русский дух», ми, гадаємо, показали. І найгіршою політикою, на нашу думку, було б «опустити смиренно очі з іменем Маркса на устах».

І кожний раз, коли ви будете засилати сватів, як X. Раковський, з підбрехачами-«катеринославцями», ми будемо прямо й однерто застерігати і від «інтернаціональних» панночок.

Любі, хороші панночки, і «національні» й «інтернаціональні»! Будь ласка, не приймайте наших слів так, ніби ми вас не поважаємо, їйбогу, ми вас дуже любимо, кохаємося палко в вас! І за ваші поцілунки, за ваші карі очі, за ваші чудесні речі — ми душу готові віддати. Але.. . чого ви обов'язково хочете заміж? Тільки чого ви любите аж до... шлюбу? Аджеж ви кажете, що ваш шлюб такий вільний, що коли схочеш і... відокремишся! Так навіщо ж вінчатися? Давайте будемо краще любитися, кохатися і пісню співати:

Захочу — полюблю, захочу разлюблю.
Я на сердце вольна, жизнь на радость нам дана!

Ні, нам хочеться прямо й одверто сказати промову на похвалу Україні (бо інакше аналогія з Марксом не буде повною): ви кажете, що Україна сяка й така! А укажіть нам країну, де співали б такі чудесні пісні, варився б такий смачний борщ, їли такі гарні вареники та галушки?  Де е краща чарка? А «малоросійський» гопак! А чи знаєте ви, яку багату і гарну літературу має український народ?   А   чи  знаєте  ви,  що  ми  маємо  своїх   поетів, вчених, літераторів, співців, композиторів, артистів? А де ще є такий «юмор», як «хохлацький»? А хто ще такий «хитрий», як «хохол»? Ви лаєте Ц. Раду. А чи знаєте ви, що Ц.  Рада має великі історичні заслуги? А чи знаєте ви, що М. Грушевський, який «видумав» Україну, є великим ученим? А чи знаєте ви, що В. Винниченко є великим, чудесним, талановитим  письменником,   котрим  могла  би  пишатися кожна  література?  А  чи знаєте ви,  що у М. Грушевського,   В.Винииченка  можна  багато  дечому   навчитися,   тоді   як  у   «катеринославців»   віють вітри?   Бо   учитися   можна   на   «катеринославцях», а не у «катеринославців». А чи знаєте ви, що...

„Damned hohly" (кляті хохли!), — чуємо ми кругом. Люди добрі! Знаєте що? Годі вже тієї аналогії! Хай на сьому аналогія й зупиниться. Хай далі буде вже не по «Марксу». Ну, що з того, що Маркса хотіли бити, а В. Лібкнехта навіть били? Невже й нас треба бити!?

А якщо ви вже таки хочете продовжувати аналогію, щоб переконати нас, так ми вам зарані заявляємо, що ми вже переконані.

За весь наш «шовіністичний» період нам довелося почути лише один серйозний арґумент, на який ми нічого не можемо відповісти. Коли в С. один з нас читав доповідь про революцію на Україні і висловився за самостійність України, то після доповіді один з слухачів товаришів, який загадково запитував: а далі що написано у Леніна? — і який нічого «далі у Леніна» не знайшов, у приватній розмові заявив, що доповідач «контрреволюціонер» і що його «у чрезвичайку». Але то була приватна розмова, і той товариш просто ухопився за те, що йому було найближче: він сам був з чрезвичайки.

Другий раз тому самому з нас довелося говорити про самостійність України з народним комісаром національних  справ  т.   Сталіном.  Він теж;  нас  налякав чрезвичайкою, але побачивши, що ми «злякалися», поспішив додати: «Ні, ні, я шучу»! «Каємося», нам  таки  страшно  тієї  шутки,  і  ми  заявляли,  що се такий арґумент, що нам доводиться лише погодитися. Відповісти ми на се нічого не можемо. Але ми не можемо також тут не  «покаятися» ще в одному грісі. Що чрезвичайки нам страшно, то правда, але не дуже. Бо ми ж «хохли». А «хохли» народ   хитрий,   самого   чорта   обдурить.   Ми   «знали», що нас будуть «лякати» чрезвичайкою. Так ми зарані «послали» у чрезвичайку свого чоловіка: бувшого   голову   бувшого   народного   секретаріяту   М. Скрипника.   А   бувший   голова   бувшого   народного секретаріяту  є  самостійником:  по його власній доповіді   на   2-му   катеринославському   з'їзді   Совітів була     оголошена     Совітська     Робітничо-Селянська Україна   самостійною.   І   тієї   постанови   Всеукраїнського з'їзду Совітів ще ніхто не скасував. А скасувати  сю  постанову  може  тільки  новий всеукраїнський з'їзд Совітів України.

Отже, невже ж М.  Скрипник не поважиться — «Порадеть родному человечку»?

Ми мусимо «покаятися» ще в одному грісі: нам «страшно» ось чого.

У «Маніфесті Тимчасового Робітничо-Селян-ського Уряду на Україні» сказано: «Всякий, хто примушуватиме або умовлятиме виконувати розпорядження гетьмана, або Центральної Ради, або їх агентів на місцях, підлягає розстрілові на місці». Петлюра загрожує карами за законами військового часу всякому, хто допоможе гетьманові утікати або хто задумає скласти організацію для захоплення влади. Гетьман, хвалити Бога, уже зрікся свого «престолу», але чого доброго — ще є погрози всім, хто не кориться його «законній» владі.

Ми «каємося» і заявляємо всім трьом: ми люди смирні, ми тільки радимо українському робітництву і селянству стати у себе на Україні «панами», позаяк на всьому світі вже селяни й робітники стали панами, і ще раз і остаточно оголосити на своєму з'їзді Совітів — самостійність і незалежність Української Робітничо-Селянської Совітської Республіки.

Але коли наше не в лад, то ми з своїм і назад. Ага! Ховаєтеся? Злякалися? Тепер уже «я не я, лошадь не моя й я сам не извощик»? Навіщо ж було заражатися «націоналізмом» і «шовінізмом»? Ех, ви!

Ми знову «каємося» і «виправдуємося». Ми вважаємо правдивлми слова лорда (поміщика!) Генрі з «Портрета Доріяна Ґрея» О. Вайлда: "The only way to get rid of a temptation is to yield it!" Є лише єдиний шлях визволення від спокуси — піддатися їй! Ну, ми й «піддалися». Ми не знали, що сього не дозволяється. А. як не дозволяється, то ми далі будемо керуватися словами Канта (інтеліґента!):

«Ніхто не примусить мене сказати противне тому, що я думаю, але я не наважуся сказати все, що думаю».

Ми тільки змінимо трохи їх так: ніхто нас не примусить сказати противне тому, що ми думаємо, але ми будемо мовчати, коли нам заборонять сказати все, що ми думаємо.

Ми говоримо, що знаємо, і знаємо, що говоримо.

А хто тільки говорить, що знає? І хто тільки знає, що говорить?

20. Запитання т. Леніну

Т. Леніне! Ми покинні «покаятися» і перед вами ... От ся брошура написана головним чином для вас... Зовсім не випадковим є той факт, що ми часто посилалися на ваші статті. І робили ми се не тільки для того, щоб послатися просто на авторитет. І не для того, щоб «прикритися» вашим іменем, що от, мовляв, «сам» Ленін так думає. І не для того, щоб бути просто «чесним з собою» і не видавати за «своє» те, що сказане другими. В окремих випадках були й сі мотиви. Але не в них сила.

А сила ось у чому. Ми не знаємо, хто має більше права сказати про себе: L'etat c‘est moi! (держава — се я!), чи Людовік XIV французький, чи ви в Совітській Росії. У всякому разі в своїй партії більшовиків ви могли б сказати се ще заздалегідь, до резолюції в жовтні 1917 року. Під час революції ми не раз бачили, з яким хистом ви керували масовим рухом, як влучно ви вживали різні гасла, як правильно ви намацували пульс історичної хвилі. Ми не раз переконувалися в тому, що ви стоїте на своєму місці не дурно. І ми пильно слідкували за кожним вашим кроком, жестом, словом і скрізь знаходили пропорціональність і відповідальність. Для нас майже всі ваші злами й повороти зливаються в одне ціле, одне одного доповнює, пояснює, І ім'я сьому цілому: Ленін, великий політичний тактик і стратег, великий пролетарський ватажок, себто фігура не тільки історично велика, а велика морально-політично.

Такий погляд склався у нас. Але ми також: пильно слідкували не тільки за вами, т. Леніне, а ми слідкували і за характером і тенденціями історичної хвилі, історичних подій, історичних осіб і фігур меншого калібру, котрі чи так, чи інакше складають зміст того історичного процесу, про який ви можете сказати: Tout cela - c‘est moi! (Все се — се я!).

І от ось уже майже місяців з вісім ми починаємо спостерігати факти, котрі нам здаються не зовсім такими, як то про них свідчить вивіска. Що за диво?  Чи ми не добачаємо чого, чи ми засліплені чимнебудь « в нас для нас», чи то нам «кажется»?

Нам довелося брати невелику участь у колах вашої (і нашої) партії на Україні. Досвід революції на Україні, на наш погляд, доводить, що ми понесли поразку не тільки тому, що прийшли німці, не тільки завдяки «окупації і лише окупації». Навпаки, ми боїмося, що не будь сієї «окупації», нас яко партію все одно вигнали б з України і не скоро б ми тоді встали. В усякому разі уже в березні-квітні 1918 року в голові одного з нас, котрий був у «центрі», історичний досвід поставив питання: що нас побило, чи «щось сильніше за нас», чи те, що було «в нас для нас»? Розуміється, було те й друге. Але можна вважати те, що було «в нас для нас», лише «маленькою хибою механізму»?

Відповіді нам ніхто не міг дати. Та ми й не зверталися майже ні до кого, бо для одних «шкода і олово тупить», а другим ніколи, бо у них є важливіші справи. Ми ні на кого й не покладалися. А зібрали який тільки можна було матеріал з історії українського руху, порівняли його з досвідом інших історичних рухів, а також переглянули, а дещо й переклали українською мовою, «од слова до слова, не минаючи ні титла, ніже тії коми». А тим часом події виникали, факти сипалися, і ми «рахувалися» не тільки з минулими фактами, а й сучасними, «рахувалися» не тільки поодинці, а вставляли їх в спільну раму історичної доби, в загальноісторичний процес соціяльно-економічного, культурно-політичного  і духовного  розвитку  людства. Так дійшли ми до самостійності України.

Ми, розуміється, не могли не помітити, що ми являємося білою вороною в колах нашої партії. Бо довго нас зустрічали в, кращому випадкові напів-співчутливим похитуванням голови: сердешний, захворів «хворобливим питанням»! І довго нам доводилося на іронічне запитання: а скільки вас? — відповідати: раз! Тепер наше становище краще: нас уже більше, ніж то стоїть «навіть» на палітурці нашої брошури. І більше стало завдяки «фактам», що дає нам упевненість, що згодом нас стане й зовсім багато. Такими є «факти» «катеринославцін», дипломатів Совітської Росії і т. д.

Нам довелося бачити, як один щирий прихильник об'єднання і ворог самостійности України, прочитавши ваш декрет про самостійність Латвії й Литви і тут же поруч постанову наркома закордонних справ про невизнання самостійности України й Грузії, ударив об поли й скрикнув: «Мене роблять самостійником!»

Спостерігаючи «катеринославські» і «дипломатичні» факти і порівнюючи іх з «писаніями й усними преданіями отців церкви», ми не раз здивовано ляпали об поли (хоч ми вже й стали самостійниками): як же се можливе, щоб такі «факти» могла робити Совітська Росія, на чолі якої стоїть т. Ленін, котрого можна назвати Христом самовизначення в Росії (вибачте, що ми перейняли жарґон «катеринославської» семінарії: «С кем поведеться, от того й наберешься»!)? Вигородити Леніна, сказати, що він «не знає», що то робиться ломимо його волі.

—  не можна. Признати «катєринославцем», «румунським   інтернаціоналістом»   —   душа   не   лежить   і «писанія  й  ізустні  преданія»   перешкоджають.   Що тут робити?  Поїхати до самого Леніна та спитати?

—  нічого з сього не вийде:  1)  йому ніколи, 2)  він спитає:  скільки  вас?  — і ми відповімо:  раз!  —• А він скаже, що йому ніколи тягатися з «інтелігентиками».

Але хохли народ хитрий. З «інтеліґентиками» не рахуються, а рахуються лише з фактами. Добре! І ми цілих вісім місяців возилися над тим, щоб поставити все таки т. Леніна перед «фактом», примусити сказати одверто свою думку, щоб уже не було ніякого сумніву.

Нарешті, ми спромоглися. От сією брошурою, т. Леніне, ми вас ставимо перед «фактом». Тепер ми вас не тільки просимо, а й вимагаємо прямої відповіді. Ви мусите відповісти. Бо тепер питання поставлене не «інтеліґентиками», а «фактами». Мало вам ще «фактів»? Вони ще будуть.

Du muß du muß
Und kostet es mein Leben!
[«Ти мусиш!  ти мусиш!  Хоч страчу я життя (Й. В. Ґетте, «Фавст»)]

Т. Леніне! Ми мусимо «покаятися» іще ось у чому.
Ми не вільні від українських почувань. "В нас для нас вони є (в одного з нас навіть "підвищені"). Існують сі почуття принаймні настільки, ну, щоб, скажемо, зрозуміти як слід слова Т. Шевченка:

Я так її, я так люблю
Мою Україну убогу,
Що  прокляну  святого  Бога,
За неї душу погублю!

Так, ми любимо Україну, любимо яко живу історичну індивідуальність. Ми «каємося». «В нас для нас» Україна є не лише географічним терміном, «словом», «назвою», замість попереднього «Південна Росія».

Але не дивлячись на се. ми мусимо також «покаятися», що для нас ваша відповідь буде мати далеко більше значення. «В нас для нас» ваша відповідь з приводу України матиме значення перевірки інтернаціоналізму, проби святих слів міжнародної єдности і солідарности працюючих мас. За часи історичного життя людство так багато чуло дуже гарних слів і бачило так багато діла, котре не відповідає словам, що ми маємо право поставити під підозрілу увагу всяке хороше слово, коли воно веде... до якогось іншого діла. Т. Леніне! Доведіть не «по-катеринославському» необхідність об'єднання України й Росії, покажіть, у чому ми помиляємося, чим наша аналіз-а конкретних умов життя і розвитку українського руху є неправильна, покажіть на сьому конкретному прикладі, як треба прикладати п. 5 резолюції 1913 року, §9 комуністичної програми взагалі, — і ми гак же одверто і привселюдно зречемося самостійности України, будемо найщирішими прихильниками об'єднання. Покажіть на прикладі України, Грузії, Латвії, Литви, Білої Русі, Естляндії проведення принципу пролетарської політики: права націй на самовизначення. Бо ми не розуміємо вашої політики, і, дивлячись на неї, ми здатні схопитися за голову і скрикнути :

За що ми голови складали, дурні козачі? Або сісти вкупі з «недобитим запорожцем» Семеном Палієм, схилити голову й зідхати:

Для чого  я  на  світ родився, 
Свою Україну любив?

Т. Леніне! Ми мусимо «покаятися» ще в одному.

Якою для нас бажаною й можливою не є каша відповідь, як би багато ми їй не надавали ваги, від неї не буде залежати світ. І ми не перестанемо вірити хорошим словам про міжнародну солідарність і солідарність працюючих мас. У гіршому випадкові ми лише скажемо те, що ми вже сказали в сій брошурі: багато легше зберегти свою жіночу чесноту п'ятилітній дівчині, ніж двадцятип'ятилітній дівці. А тому пильнуйте і т. д.

Т. Леніне! Ви можете сказати, що ми лицеміримо, коли говоримо, що ваша відповідь має для нас таке велике значення. Бо якби се було так, то ми б «підождали» «розплоджувати» націоналізм», «шовінізм» і т. д. Ми мусимо і тут «покаятися».

Ми гадаємо, що все має свою логіку. І тоді шлях, на який ступила Совітська Росія, не є випадковим. І впливам «сього» шляху підлягають «і царята і старчата», бо вони всі «Адамові діти», в тому числі й ви, т. Леніне. Але ми ж не закриваємо очей і на те, що як хто й здатен ухилитися від впливів того «шляху», то тільки ви, т. Леніне. І ми говоримо все од щирого серця, що тільки накопичилося «в нас для нас» під час революції.

А, наприклад, пораду українському робітництву і селянству утворити Українську комуністичну партію (більшовиків) ми даємо з двох причин.

Поперше, ми не хочемо опинитися в стані осього дуже хорошого чоловіка, про якого писав Г. Гайне:
[288]

[Коло   моря,   самотнього   дикого   моря,   стоїть молодий чоловік, з тугою у грудях, безпорадністю в голові і скривленими губами запитує хвилі: О, скажіть мені таємницю життя, повну страждання давню таємницю, над якою багацько голів мудрували, голови в шапочках з гієрогліфами, голови в тюрбані і в чорній ярмулді, голови в париках і тисячі інших бідних, спітнілих людських голів, — скажіть мені, що означає чоловік? Відкіля він прийшов? Куди він іде? І хто живе там, угорі, на золотих зірках? — Бурмотять хвилі своїм одвічним бурмотінням, дме вітер, пливуть хмари, блимають зорі байдуже і холодно, а дурень жде відповіді].

Подруге, наша пропозиція українському робітництву і селянству скласти Українську комуністичну партію (більшовиків) є логічним висновком нашої аналізи сучасного стану України. Ми гадаємо, що ми висловимо свою пошану і до України і до вас, т. Леніне, коли побажаємо щиро Україні свого Леніна.
У своїй промові на зібранні відповідальних робітників комуністів 27 листопада 1918 року про «революцію і дрібнобуржуазну демократію» ви, т. Леніне, між: іншим сказали: «Вона (дрібна буржуазія) ішла проти нас зі злостю, що доходила до божевілля, тому що ми повинні були ламати всі її патріотичні почуття. А історія зробила так, що патріотизм зараз повертається у наш бік». Що доводилося ламати патріотичні почуття буржуазії — се правда. І се свідчить про те, як трудно людська думка пристосовується до нового об'єктивного стану. А об'єктивний стан Росії весь час революції був такий, що партія більшовиків була і сказалася найпатріотичнішою   партією   в   найкращому   розумінні сього  слова.  На  початку  революції,  на  об'єднаних засіданнях  «Державних Дум»,  кадетський лідер  П. Мілюков намагався довести, що російська революція є революцією «національною», що в його устах означало, ніби Росія утворила революцію, щоб вести війну до побідоносного кінця, себто — без кінця. Треба було сказати, що революція в Росії була національною   саме   тому,  що  вона  виникла   з   прагнення вийти будь-якою ціною з війни, щоб не бути зруйнованою   і   сплюндрованою   дощенту.   Почуття національного самозбереження штовхнуло до рево-ції в лютому, як і до революції в жовтні. Якби не злощасний наступ 18 червня, якби не загрожували німці  в.   серпні-жовтні   1917   року   Петроградові,   — ще  невідомо,  чи  удалося  б  більшовикам  стати на чолі   Росії.   Паризький   пролетаріят   взяв   владу   в свої руки в 1871 р. лише тоді, коли наочно виявилося зрадництво французької буржуазії. Ради обеззброєння  паризького  пролетаріяту  ген.  Трошю  вів «оборону» так, аби скоріше Париж дістався прусакам.  А  хіба   є  випадковим  аналогічне  поводження російської   буржуазії?    Пригадайте   поведінку   ген. Корнілова на московській нараді, здачу Риги, слова Родзянка: «Петроград у небезпеці. Я думаю, Бог з ним, з Петроградом... Коли візьмуть Петроград, фльота  все  одно  згине...  Там є  суда  цілком розбещені,   котрі   не   являють   собою   жодної   бойової сили...  Бояться,  що  в  Петрограді  загинуть   центральні установи (тобто Совіти і т. д.). На це є відповідь,  що  дуже  радий,  коли  всі  ці  установи   загинуть, через те, що опріч лиха, Росії вони нічого не дали».*) Тут багато є аналогічного й повчального. І лише нездатністю дрібної буржуазії яко кляси зрозуміти се тоді і можна пояснити її злість. Тепер вона переконалася в тому, що більшовики, творячи інтернаціональне діло, творили одночасно й національне діло.

Але нам цікаве в сьому процесові ось що. Дрібна буржуазія переконалася в патріотизмі більшовиків, і вона посунула в партію і совітські установи. У сьому немає нічого шкідливого. Навпаки, давно пора кинути саботаж. Але дрібна буржуазія лишиться дрібною буржуазією. Вона підлягає впливам пролетаріяту, як і з свого боку впливає на пролетаріят. І пригляньтеся ближче до того, як відгукується навіть у партійній пресі поширення совітської території. Чи не почуєте ви, поруч з радістю поширення «революції», ще інші нотки: що Росія вертається в свої довоєнні межі? І коли говорять про Росію, якою вона повинна бути, прислухайтесь, — говорять про Росію, як вона була на карті Ільїна до війни. Се «випадок»? Ой. ні! Інтернаціоналізм інтернаціоналізмом, а те, що ми відроджуємо Росію яко Росію — саме собою. Тут ще, розуміється, поганого нічого нема, взагалі кажучи. Та тільки ось що: а як же буде з «самовизначенням»? Чого, наприклад, приєднується Україна: чи тому, що вона висловилася за об'єднання (факти свідчать противне), чи тому, що то е «Південна Росія»? І яка Україна приєднується? Чи буде приєднана Галичина, Україна по той бік Волочиського? І де треба спинитися, щоб сказати: годі, далі «не наше», далі «самовизначилися» не за нас?

І от коли поглянеш з сього боку на процес поширення Совітської Росії і практику самовизначення, то тут зовсім трудно визначити, чим відріз-ється ваше, т. Леніне, самовизначення від самовизначення Вудро Вілсона?

Т. Леніне! Ви на нас не ображайтеся! їйбогу, ми більше вас поважаємо яко пролетарського борця, ніж багато ваших хвалителів. І не для того, щоб образити, а щоб пояснити нашу думку, ми наведемо анекдоту. Ми звичайно «хитрі хохли», ми звичайно вживаємо «хохлацкий юмор», але зараз нам не до сміху. А скажіть, будь ласка, чому й не посміятися нам, коли навіть моторошно у нас на душі? Чому б нам не додержувати поради В. Лібкнехта: «коротке, але веселе життя»?

Отже,   послухайте   анекдоту,   т.   Леніне!

Один піп у суботу ввечері, добре повечерявши і смачно поцілувавши попадю, сів у своєму кабінеті і написав проповідь, яку він мусів сказати завтра після служби в церкві. Як звичайно, дома у себе він ходив у старенькій рясі і в старих штанях (люди іноді дуже довго думають, що попи ходять без штанів, у сьому й ми «каємося»). Написавши проповідь, він положив її в кишеню старих штанів і пішоз слати до попаді. Як там він спав, нам до сього нема ніякого діла. А тільки вранці, коли задзвонили в церкві, він одяг нову рясу і нові штани, бо в празник і в. церкві в старому бути не годиться. От кінчилася служба, батюшка виходить перед вівтарем і звертається до своєї пастви: «Бра-тие во Христе!» — а сам шарить по кишенях. «Братие во Христе!» — сюди-туди лап, хап… нема проповіді. «Братие во Христе! Робіть так, як у мене написано у старих штанях, амінь!»

Оце і все!

Товаришу, Леніне! Ми гадаємо, що ви з нами погодитеся, коли ми скажемо, що паства того батюшки зосталася цілком «абстрагованою» від того, як же власне треба «робити». І нічого дивного не буде, як ми на цвинтарі почуємо про ту проповідь: чудний батюшка, говорить якось «зовсім невиразно», дає «абстрактну формулу».

Т. Леніне! Ми гадаємо, сам батюшка не міг сказати промови тому, що він був зовсім «абстрагований» від того, що він же написав і положив у старі штани. А написав він так, як то полагається на підставі «писаній й ізусного преденія отців церкви».

Хай так. Але при чому ся анекдота? Ось при чому. Та паства се не тільки дрібна буржуазія, а й ваші ж найближчі товариші. Почитайте статті офіційного органу «комуністів України» і пригадайте, що ви писали з приводу «хлоп'ят без штанців» у статтях: «Критические заметки по национальному вопросу» і «О праве наций на самоопределение» у суботу увечорі... вибачайте... напередодні війни і революції. «Хлоп'ята без штанців» зараз танцюють круг вас і не тільки не соромляться, а ще й з смаком і   прицмокуванням   роблять   безсоромні жести.

Т. Леніне! Ми і тут «каємося». Ми боїмося, що ви самі опинилися у становищі батюшки і трохи забули, що написано у ваших старих штанях. Та воно й дивного б тут нічого не було. Т. К. Радек у своїх спогадах на роковини революції в жовтні 1918 року розказує, як він уперше приїхав у Росію, і перше, що кинулося йому у вічі у вашому кабінеті, були ваші старі штани. Сі штани К. Радек сам купував вам у Стокгольмі, а тепер глянув і не пізнав: так усе порвалося та побилося, аж сором глянути, так світилося.

Ех, як би ми хотіли помилитися! Як би ми хотіли, щоб ви не забули того, що написане у старих штанях.
Т. Леніне! Ми дуже вас прохаємо пробачити нам сю анекдоту. Не тому, що ви предсідатель Совнар-кому, цар і бог Совітської Росії, а тому, що ви Ленін, тому, що ми вважаємо кас за чесного політичного діяча, який може помилятися, а не стане робити поганого діла.

А, їйбогу, страшні не ми, ваші «вороги», значно страшніші для вас ваші приятелі «катеринославці», «дипломати» й ін. З нами вам можна коротко поквитатися: бий його, я його знаю! І від нас мокрого місця не залишиться. Ні, ви спробуйте вирватися з того стану, в якому опинилися ви, опинилася Совітська Росія завдяки різним «катеринославцям», «дипломатам» і т. д.!

І коли ваші «хлоп'ята без штанців» оддирають такого гопака, справляють дикий шабаш на власній програмі, глузують з самовизначення, то що ж тоді мусить робити дрібна буржуазія?

І що зостанеться від вашої чудесної ноти Віл-сону про його самовизначення, крім «клаптя папірця»? І той гострий і в'їдливий сарказм, яким пронизана ся нота, — чи не повернеться він проти вас, проти Совітської Росії? Запорожці, коли писали своє письмо султанові, прямо говорили, що «день у нас такий, як і у вас, поцілуйте за се ось куди нас». Прямо й одверто. Аджеж у вас, т. Леніне, повинно бути не так, як у Вілсона.
Поясніть нам, чим ваше «самовизначення» відрізняється від «самовизначення» Вудро Вілсона?

Т. Леніне! Погляньне круг себе: скільки політичного розбрату! Коли «хлоп'ята без штанців» справляють свій шабаш, коли «дипломати» ведуть переговори з «судетськими чиновниками, в роді ПІелухіна», — т. Леніне, то се ж наслідки тої політики, яку веде в національному питанні Совітська Росія, ведете ви! А ся політика не має ні руля, ні вітрил і йде, як Бог на душу положить. Ми помиляємося? В чому? — покажіть! Т. Леніне! Ми могли б ще багато дечого сказати. Але ми краще почекаємо вашої відповіді.
І якщо ми будемо мати фізичку і технічну можливість   сказати  все,   що  ми  думаємо,  —  скажемо. А відносно України, т. Леніне, ми скажемо: може бути  зараз  лише  дві  відповіді:   1)   або  самостійна Україна — тоді повинен бути і «свій» уряд і «своя» партія; 2) або Україна се «Південна Росія» — тоді треба прибрати до рук «хлоп'ят без штанців», щоб вони не псували справи.

Т. Леніне! Ми просимо вас відповісти ще нам на отсі питання, які мають для нас «особистий» інтерес.
Чи можна лишатися членом РКП і відстоювати самостійність України?

Якщо не можна, то чому: чи тому, що відстоювати самостійности України взагалі не можна, не полагаеться; чи тому, що не можна відстоювати самостійности України так, як ми відстоюємо?
Якщо не можна відстоювати самостійности України так, як ми відстоюємо, то скажіть: як треба відстоювати самостійність України, аби можна було лишатися членом РКП?

Т. Леніне! Ми ждемо відповіді! З фактами рахуються! І ваша відповідь, як і мовчання, — будуть фактами величезного значення!

Ми сказали, що знали, і сказали, як уміли! 

Хай хто може, скаже краще! 

Слово  належить т.  Ленінові!

15-2 грудня  14-1  січня  1918—19 року.