\section{ПРАЦЯ "`РІДНОЇ МОВИ"'}



З самим початком 1933 року появилося в Варшаві (з Василіанської друкарні в Жовкві) перше число науково-популярного мовознавчого місячника "`Рідна Мова"', — потому невпинно, місяцьу-місяць, сім літ виходив журнал, скрізь сіючи свої рідномовні ідеї. Рідна мова — головна підвалина духовного життя кожного народу, а її літературна мова — покажчик сили та висоти культури нації. У нас стан літературної моли ніколи не був нормальний: найрізніші причини внутрішнього і зовнішнього походження завжди заморожували розвій цієї мови ще в її початках, а груба сила сусіда-переможця уважно пильнувала, щоб мова ця належно не розвинулась. Через це творення літературної української мови ніколи не виходило далі поза окремі особи, через це однієї провідної думки на це в нас ніколи не було.

"`Рідна Мова"' перша відкрито й голосно сконкретизувала рідномовні обов'язки народу, вона перша вказала, що це — наші обов'язки. "`Рідна Мова"' перша не побоялася відкрито й голосно сказати, що народ, який не має спільної літературної мови, — то недозріла нація. "`Рідна Мова"' перша проголосила спасенні й необхідні, як повітря людині, головні засади нашої літературної мови: 1). Наша літературна мова мусить бути \textit{одна}; 2). Вона мусить бути соборна для всіх племен українських, де б вони не проживали!

За сім літ своєї праці "`Рідна Мова"' дала нашому громадянству кілька сот цінних статей на найрізніші теми нашого мовознавства, а серед них багато керівних та провідних засадничого значення. Крім цього, при "`Рідній Мові"' заклалася "`Бібліотека Рідної Мовви"', що випускала окремі рідномовні праці головно практичного характеру, конче необхідні кожному, хто хотів знати свою літературну мову. В ній же виходила й шеститомова "`Складня української мови"' проф. Івана Огієнка.

Поволі, але невпинно головні ідеї "`Рідної Мови"' ширились поміж українськім громадянством, про що свідчили сотні прихильних листів передплатників та прихильників з усього світу. Листи ці завжди підтримували Редактора на дусі, і то власне вони найбільш спричинилися до того, що "`Рідна Мова"' не припинила передчасно свого існування…




* * *


Тільки сім літ (1933-1939) проіснувала "`Рідна Мова"' — сім довгих і тяжких літ, — але поставлене собі завдання виконувала чесно. Працювала в українських умовинах, але не лякаючись тих безпереривних погроз, які сипались на редактора її з багатьох боків.

Недоля ця забрала з цього світу бл. п. Доминіку Огієнкову (див. "`Раз добром налите серце"' в "`Нашій Культурі"' кн. 5 за 1937 р.). Редакторові погрожувано висилкою з Польщі, а його переклади Богослужбових книжок поліція палила на Волині при допомозі тих, що прикрашені золотими митрами…\footnote{Див. про це статтю "`Багатомовна кофіската"', в "`Рідній Мові"', 1938 р., ч. 4, с. 187-190.}

Але за останні роки почалися й радісні прояви в праці "`Рідної Мови": сотні листів від читачів заповнювали, що вони наші рідномовні гасла добре розуміють, сприйняли їх і понесуть у життя. Почався й повільний перехід західноукраїнської преси на всеукраїнську літературну мову, появилися молоді поети, що стали писати соборною мовою, а це все підбадьорювало редактора й його співпрацівників до дальшої, ще пильнішої праці. Здавалося, всі нарешті переконалися, яку небуденну працю виповнює "`Рідна Мова"', що ця праця не йде на марно.

Вплив "`Рідної Мови"' на літературну мову Галичини й усієї Західної України був показний і сильний. Найперше відгукнулася молодь, і по цілій Галичині потворила "`Гуртки Плекання Рідної Мови"' за тим статутом, як подала його "`Рідна Мова"' 1936 року. Молодь у своїх журналах і писаннях явно й рішуче перейшла на нову літературну мову, а за нею пішли й старші. І трапилося небувале чудо: Галичина таки заламалася й пристала до соборної літературної мови!

Мушу тут прилюдно згадати, що "`Рідній Мові"' й її виданням завжди щиро допомагала Друкарня о. о. Василіян у Жовкві, і матеріяльно постійно йшла їй на руку.

Та не так склалося, як бажалося. В вересні 1939 року Варшаву взяли німці, й відразу закрили місячники "`Рідна Мова"' та "`Наша Культура"' з їхніми видавництвами, і готове до виходу 82 число "`Рідної Мови"' вже не появилося. Галичину зайняли совіти, і в Жовкві загинуло не тільки 82-е число "`Рідної Мови"', але й зложене 83-є, зі всіма цінними рукописами, а в тому й праці проф. І. Огієнка: "`Безпідметове речення"' та "`Український наголос"', для яких довгі роки збирався матеріял. В "`Бібліотеці Рідної Мови"' незабаром мали були появитися такі вже видрукувані праці І.Огієнка: 1. Складня української мови, том III: Речення й його будова; 2. Український літературний наголос; 3. Життя слів, етимологічно-семантичні нариси; 4. Словник мови "`Кобзаря"' і 5. Стилістично-синтаксичні нариси. Усі ці видрукувані праці більшовики попалили разом з цінними рукописами.

Увесь час за 1939-1944 роки ведено настирливі клопотання, щоб німецька влада дозволила видавати "`Рідну Мову"'. І три рази влада дозволяла, але вимагала добути ще дозволу й від "`Українського Видавництва"'. Видавництво тоді дозволяло, але вимагало писаного дозволу від німців. І наново складене вже в Варшаві 82 число "`Рідної Мови"' довелося розкидати. Так само чотири роки пролежала "`Граматика української мови"' їв. Огієнка, але видана не була, і відроджені українські школи на Холмщині так і не мали підручника для вивчення української мови.

Надійшло літо 1944 року. Німці силою евакуювали і Холмщину, але бібліотеку й архів проф. І.Огієнка вивезти з Варшави зреклися, й там загинув науковий матеріял для видавництва "`Рідної Мови"' та "`Нашої Культури"'. Загинули такі готові до друку праці їв. Огієнка: 1. Складня української мови, т. IV-V-VI; 2. Українська літературна вимова; 3. Історія українського друкарства, томи ІІ-VI; 4. Мова українських дум; 5. Граматика мови Тараса Шевченка; 6. Мова Метрики Литовської XIV-XVI віків; 7. Мова молдавських грамот XIVXVII віків; 8. Історія української мови, для якої було зібрано понад півмільйона карток, виписок із найрізніших стародавніх джерел.

Сьогодні, оглядаючись на цей тяжкий тернистий шлях "`Рідної Мови"', спокійно можна сказати: зроблено все, що було в силі людській, щоб чесно й достойно стояти на сторожі слова. Працю докінчить наступне покоління.
