\chapter{ДІЄСЛОВА}

\section{Дієвідміна слів дати, їсти, відповісти, розповісти, бути}

Дієслова в другій особі однини теперішнього часу та в майбутньому часі доконаного виду мають закінчення -еш (-єш), -иш (-їш): хочеш, будуєш, вариш, гоїш, захочеш, збудуєш, звариш, загоїш. Виняток становлять дієслова дати, їсти, відповісти, розповісти: ти даси, їси, відповіси, розповіси, а не даш, їш, відповіш, розповіш, як то часом, надто в західних областях України, кажуть.

Дієслово бути має в усіх особах однини й множини форму є: "`Зазнаю чужої сторони, яка вона є"' (Марко Вовчок); "`Ви є у нас від самого царя настановлені"' (Г. Квітка-Основ'яненко). Іноді для першої й третьої особи однини вживають форми єсть: "`Я єсть народ, якого Правди сила ніким звойована ще не була"' (П. Тичина); "`Коли в чоловіка хліба єсть достаток, то в нього в дому всякий буває статок"' (М. Номис). У сучасній українській літературній мові звичайно випускають форми є, єсть у складеному присудку: я "--- учень 5 класу, ти мені "--- родич, він тобі "--- товариш, "--- залишаючи їх тільки тоді, коли треба надати фразі врочистого тону: "`Я єсть народ"'.

Форми для другої особи однини єси й третьої особи множини суть "--- архаїчні. Форма суть трапляється в південно-західних діалектах. В українській класичній літературі цих форм уживали тоді, коли було треба надати фразі врочистості або іронії: "`Як справді кохаєш, як вірний єси, мені серце неньки живе принеси"' (М. Вороний).


\section{Давноминулий час і описова форма з словами було, бувало}

В українській мові є два минулі часи "--- минулий і давноминулий. Минулий час, не маючи особових закінчень, означає, що дія відбувалася в минулому, колись: читав цю книжку; давноминулий час, який твориться з форм минулого часу відмінюваного дієслова й допоміжного дієслова бути, означає, що одна минула дія відбулась раніше від другої: "`я читав був цю книжку, та забув її зміст"'; "`дознався був владика, що сліпий старець чинить у божому домі одправу, і заборонив"' (Марко Вовчок). Цією складеною формою давноминулого часу користуються й тоді, коли треба показати минулу перервану дію: "`Лукаш... знаходить вербову сопілку, що був кинув, бере її до рук і йде по білій галяві до берези"' (Леся Українка).

На минулий час указують також частки було, бувало: "`А ще, було, як намалює що-небудь та підпише... що це "--- не кавун, а слива, так тобі точнісінько слива"' (Г. Квітка -Основ'яненко); "`Дарка часто, було, дивилась понуро, спускала очі в землю"' (Леся Українка).

Варто нагадати, що слів було, було б часто вживають у розумінні слід було, слід би було: "`Було тобі, моя мати, цих брів не давати, та було тобі, моя мати, щастя й долю дати"' (народна пісня); "`Та було б не рубати зеленого дуба, та було б не сватати, коли я "--- нелюба"' (народна пісня).

\section{Наказовий спосіб}

Часто забувають, що українська мова має в наказовому способі не тільки форми 2-ї особи однини й множини, як російська, "--- читай і читайте, роби і робіть, а ще й форму 1-ї особи множини "--- читаймо, робімо. Російська мова, не маючи цієї форми, користується описовою конструкцією типу давайте читать або формою доконаного виду майбутнього часу дієслова "--- прочтём.

Українська класика й народне мовлення знають наказовий спосіб 1-ї особи множини, що надає фразі динамічності, заклику. Досить згадати хоч би народні пісні, де раз у раз натрапляємо на цю форму: "`Заспіваймо пісню веселеньку"'; "`Пиймо за щастя, пиймо за долю, пиймо за те, що миліше"' і т. ін.

Незважаючи на це, один плакат закликає: "`Завершимо будівництво вчасно!"', "--- замість завершімо; читаємо й у творах сучасних письменників: "`Давайте підемо зараз до неї"', "--- замість ходімо; "`Давайте спечемо, мамо, пироги"', "--- замість спечімо.

Часто до дієслова в наказовому способі 1-ї особи множини помилково додають закінчення -те, наприклад: ходімте. Якщо російською мовою, де нема форми наказового способу 1-ї особи множини, таке закінчення "--- потрібне (пор. идёмте), щоб надати фразі тону заклику чи прохання, то українською мовою в цьому нема ніякої потреби: ходімо, спечімо, виконаймо, заспіваймо.

1-ї та 3-ї особи однини й 3-ї особи множини наказового способу нема ні в українській, ні в російській мовах, через те, щоб надати реченню тону наказу, прохання чи побажання, користуються описовою формою, додаючи до дієслова теперішнього часу частки хай або нехай: "`Нехай я заплачу, нехай свою Україну я ще раз побачу!"' (Т. Шевченко); "`Хай чабан, "--- усі гукнули, "--- за отамана буде!"' (П. Тичина); "`Хай вони виздихають йому до ночі"' (М. Коцюбинський).

Слід зазначити, що частка хай інколи поєднується й з 2-ю особою однини дієслова, коли акцентується на побажанні, а не йдеться про наказ: "`Хай колись навчишся"' (Панас Мирний); "`Хай же ти, молодший, будеш брехати..."' (Панас Мирний); "`Хай ти скиснеш!"' (із живих уст).

Замість описової форми для 3-ї особи однини наказового способу з частками хай, нехай, можна вживати форми наказового способу 2-ї особи однини, що надає реченню дійовішого характеру: "`Про мене хоч вовк траву їж"' (приповідка), замість "--- "`хай вовк траву їсть"'; "`Яка штучка! І нe думай ніхто її зачепити"' (з живих уст), замість "--- "`хай ніхто не думає"'.

\section{Віддієслівні іменники, дієслівні словосполуки}

Візьмімо фразу з газети: "`Завдання ліквідації будь-яких порушень статутів і настанов, рішучого зміцнення дисципліни вимагають докорінного поліпшення контролю за діяльністю підлеглих, розумного використання дисциплінарних прав, усунення помилок в роботі"'. Усі слова в цій фразі "--- українські, а разом із тим звучить вона не по-українському. Чому? Тому що її переобтяжено віддієслівними іменниками: порушення, зміцнення, поліпшення, використання, усунення. Таке нагромадження їх з одноманітними закінченнями порушує мелодійність звучання монотонним "`няканням"', ускладнює фразу "--- аж стає важко зрозуміти її зміст.

Українська мова в побудові речення надає переваги дієслову в неозначеній формі й різних особових формах, а також дієприслівнику над віддієслівним іменником. Ідучи за цією вимогою, треба було наведену вище фразу скомпонувати так: "`Завдання ліквідувати будь-які порушення статутів і настанов та рішуче зміцнити дисципліну вимагають докорінно поліпшити контроль за діяльністю підлеглих, розумно використовувати дисциплінарні права, переборювати помилки в роботі"'. З п'ятьох віддієслівних іменників залишився тільки один, конче потрібний, "--- порушення, вся фраза від того полегшала, стала простішою, приступнішою.

Візьмімо ще одну фразу з газетної статті: "`Всі чесні французи вимагають від уряду вжиття рішучих заходів..."' "--- де так і проситься поставити замість віддієслівного іменника дієслово в неозначеній формі "--- "`вжити рішучих заходів"'.

На жаль, про цю особливість української мови забувають інколи деякі сучасні письменники й пишуть: "`Він щодня вчився гри на скрипці"', замість "--- учився грати; "`Для нього стало обов'язком додержання всіх правил гуртожитку"', замість "--- додержуватися всіх правил; "`Головний клопіт слуги "--- це запевнення свого пана, що тому без нього ніяк не обійтися"', замість "--- запевняти свого пана.

Наведімо ще фразу з наукової праці: "`Тут ми бачимо вимирання окремих тваринних видів без залишення нащадків"', "--- де можна було висловитись простіше, ясніше й природніше по-українському: "`бачимо, що вимирають тваринні різновиди, не залишаючи нащадків"'.

Дехто помилково гадає, що перший варіант фрази, обтяжений віддієслівними іменниками, є зразок наукового стилю, тимчасом як другий, із дієсловом дієприслівником, "--- це стиль популярної брошури. За цим хибним стилем часто проступає звичайнісіньке невміння чітко й ясно висловити свою думку й незнання всіх широких можливостей української мови. Фактично тут ідеться не про науковість вислову, а про ті канцеляризми, яких притягли з дореволюційної ще бюрократично-канцелярської практики й досі не можуть їх позбутись. Хіба ми применшимо науковість викладу, якщо в фразі: "`При користуванні фразеологізмами слід наперед визначити їх значення"' напишемо: "`Користуючись фразеологізмами, слід наперед визначити їхнє значення"'? Аж ніяк! Так само, коли фразу "`При вимовлянні цих звуків треба кінчик язика притулити до піднебіння"' ми переробимо, замінивши віддієслівний іменник дієприслівником: "`Вимовляючи ці звуки, треба кінчик язика притулити до піднебіння"', "--- то не порушимо наукового характеру фрази, а лиш надамо їй природного українського звучання.

З цього, звісно, не слід робити хибних висновків, ніби віддієслівних іменників треба скрізь уникати. Вони є в українській мові, без них годі обійтись. Вони звичайно виконують у реченнях функцію підмета або додатка: "`Заучування слів дисциплінує пам'ять"' (О. Ільченко); "`Вона наче шукала виправдання для того, чого їй не хотілось робити"' (Ю. Смолич).

Іноді між дієсловом і віддієслівним іменником є деяка значеннєва різниця, наприклад: "`Я не люблю заучувати"' і "`Я не люблю заучування"'. Друга фраза має далеко ширше поняття, бо в ній мовиться про те, що людині взагалі не подобається, коли щось завчають, тимчасом як у першій фразі йдеться лише про те, що їй самій не подобається заучувати.

\section{Дієслівні форми на -но, -то й пасивні дієприкметники}

"`Ці кадри фільму зняті в павільйоні"'; "`Передплата на газети та журнали продовжeнa ще на місяць"'; "`Ці слова сказані не про вас"'. У всіх цих фразах дано правильні українські слова, одначе фрази звучать по-українському негаразд. А це тому, що функцію присудка в цих фразах виконують пасивні дієприкметники: зняті, продовжeнa, сказані.

Одною з синтаксичних особливостей української мови, що відрізняє її від близьких і далеких мов, є широке вживання дієслівних форм на -но, -то в ролі присудка. Візьмімо, наприклад, широко відому народну пісню:
\begin{quote}
Ой у полі жито\\
Копитами збито,\\
Під білою березою\\
Козаченька вбито.\\
Ой убито, вбито,\\
Затягнено в жито, \\
Червоною китайкою \\
Личенько накрито. 
\end{quote}
У всіх цих сурядних реченнях нема підмета, а в функції присудка виступають дієслівні безособові форми на -но, -то: збито, вбито, затягнено, накрито.

Такі форми на -но, -то є й у російській мові (наприклад: "`Сказано "--- сделано"'), але там вони далеко рідше вживаються, як в українській. Натомість російська мова широко користується пасивними дієприкметниками в ролі присудків: "`Эти кадры сняты в павильоне"'; "`Подписка на газеты и журналы продлена ещё на месяц"'; "`Эти слова сказаны не о вас"'. Якби в наведених на початку фразах замість пасивних дієприкметників зняті, продовжена, сказані стояли дієслівні безособові форми на -но, -то, ці фрази зазвучали б цілком по-українському: "`Ці кадри знято в павільйоні"', "`Передплату газет і журналів продовжено ще на місяць"', "`Ці слова сказано не про вас"'.

Хибно було б думати, що пасивні дієприкметники українській мові "--- невластиві, вони широко вживаються в ролі означення, наприклад: "`Зняті в павільйоні кадри були дуже вдалі"'; "`Продовжена на місяць передплата дала багато нових передплатників"', "`Сказані не про вас слова були образливі"'. У цих реченнях дієприкметники зняті, продовжена, сказані виступають із функцією означення, а не присудків, якими є слова були вдалі, дала, були образливі. Пасивні дієприкметники бyвaють і присудками в реченні, але складеними, де, кpiм них, є особова форма дієслова бути (або наявність її можна припускати): "`Я був дуже вражений твоїм учинком"'; "`Ти ж бо "--- такий мандрований!"' (є мандрований), "`Цей глечик "--- уже розбитий"' (є розбитий).

\section{Числові особливості дієслова-присудка}

Дієслово-присудок звичайно узгоджується в числі з підметом речення: якщо підмет стоїть в однині, то й дієслово-присудок також виступає в однині ("`Посадила стара мати три ясені в полі"'. "--- Т. Шевченко); а множина підмета зумовлює й множину дієслова-присудка ("`На чужину з України брати розійшлися"'. "--- Т. Шевченко).

Проте бувають випадки, коли дієслово-присудок стоїть в іншому числі, ніж підмет: "`Був собі дід та баба"' (казка). Здавалось би, що за наявності в цьому реченні двох підметів "--- дід та баба "--- дієслово-присудок слід було б поставити в множині, але якщо дієслово "--- присудок стоїть перед двома або кількома підметами, а перший підмет стоїть в однині, то й дієслово стоятиме теж в однині: "`Був собі котик та півник"' (казка).

Дієслово-присудок виступає в однині також тоді, коли підмет має при собі додаток, що становить із підметом одну підметову групу речення й пов'язується з ним прийменником з: "`Гарматний відгомін з першим громом мішався раз у раз в одних розкатів жмут"' (М. Бажан).

Дієслово-присудок буде в однині й тоді, коли за підмет правлять збірні слова "--- більшість, меншість, частина, ряд, кілька, багато, чимало, група, низка, решта, половина та інші, поєднані з залежними від них іменниками (прикметниками) в родовому відмінку: "`Більшість присутніх пристала на цю пропозицію"'; "`Кілька відер води бухнуло на вогонь"' (М. Коцюбинський).

Якщо підмет складається з числівника два, три, чотири й іменника, а в реченні мовиться про спільну дію, дієслово-присудок слід ставити в однині: "`Летить чотири утиці"' (Б. Грінченко); "`На полу лежало три чоловіки"' (Панас Мирний). Якщо в реченні треба підкреслити, що особи, які складають підмет із числівником, діють кожна окремо, дієслово-присудок годиться ставити в множині: "`Не вертаються три брати, по світу блукають"' (Т. Шевченко).

Якщо підметом є складений числівник, де останнє слово "--- один, дієслово-присудок може стояти в однині в чоловічому роді або в безособовій формі на -ло: "`31 солдат вийшов з оточення"', "`Вийшло з оточення 31 солдат"'.

Якщо перед таким підметом є означення в множині (усі, наші й под.), присудок має форму множини: "`Усі двадцять один учасник конкурсу вийшли на змагання"'.

\section{Дієслова, що керують іменниками в певних відмінках}

Переважна більшість дієслів керує іменниками в якомусь певному відмінку. Таке саме правило є й у російській мові, але відмінки керованих іменників не завжди збігаються при аналогічних дієсловах з українськими. Наприклад, дієслово дякувати керує іменником чи займенником у давальному відмінку: дякую батькові, дякуємо тобі, "--- тимчасом як відповідне російське благодарить вимагає знахідного відмінка: благодарю отца, благодарим тебя, дієслово зрадити керує іменником чи займенником у знахідному відмінку: зрадив мене, зрадив своє слово, а російське изменить "--- у давальному відмінку: изменил мне, изменил своему слову.

Розгляньмо, як саме керують дієслова іменниками в певних відмінках.

З іменниками в родовому відмінку стоять дієслова: вживати [Пишемо вживати й уживати, вчити й учити залежно від того, на голосну чи приголосну кінчається попереднє слово (закон чергування).] ("`Горілки не вживав так, щоб через край"'. "--- Г. Квітка-Основ'яненко), вчити, вчитися, навчати, навчатися ("`Нічого було робити, "--- треба Кириликові вчити сестер грамоти"'. "--- Панас Мирний; "`Малих діток доглядала, звичаю навчала"'. "--- Т. Шевченко); глядіти, доглядати ("`Гляди, як ока в голові"'. "--- М. Номис); грати, гуляти "--- з прийменником у (в) ("`Діти бігають, гуляють у ціці-баби, в хрещика"'. "--- Б. Грінченко; "`Будемо грати в свого козиря"'. "--- Б. Грінченко), завдавати ("`Не завдавай мені сорому при чужих людях"'. "--- І. Нечуй-Левицький), заживати ("`Будуть до тебе козаки заїжджати, будуть у тебе хліба-солі заживати"'. "--- Народна пісня), запобігати ("`Не хочуть у вельможних панів ласки запобігати"'. "--- П. Куліш), зазнавати, зазнати ("`Не зазнала розкошоньки, вже й літа минають"'. "--- Народна пісня), пильнувати ("`Бабуся пильнує малої"'. "--- Марко Вовчок), послухати, послухатися ("`Послухали доброї поради високошановного народолюбця"'. "--- Б. Грінченко).

Частина дієслів керує залежним словом у родовому відмінку без прийменника або в знахідному відмінку з прийменником на: сподіватися ("`Панночки сподіваємось"'. "--- Марко Вовчок; "`Сподівався дід на бабин обід"'. "--- Приповідка), чекати ("`...хірург Богдановський присів край вікна, чекаючи на початок роботи"'. "--- О. Довженко; "`Скільки він мріяв про цей момент, скільки чекав цієї хвилини"'. "--- Ю. Смолич; "`Я чекаю на тебе при каганці і співаю"'. "--- В. Стефаник). Дієслова ждати, дожидати керують іменником у знахідному відмінку без прийменника на: "`У Підпари Гафійку ждала цілоденна робота"' (М. Коцюбинський).

З іменниками в давальному відмінку стоять дієслова: боліти ("`Чужий біль нікому не болить"'. "--- М. Номис); це дієслово може вимагати й знахідного відмінка ("`Мене ж болить її відвічнеє страждання"'. "--- І. Франко), а також виступати з прийменником у (в) та іменником у родовому відмінку ("`Що у вас болить? "--- ластівкою припадає вона коло недужої"'. "--- М. Коцюбинський), вибачати ("`Подорожньому і Бог вибачає"'. "--- М. Номис), прощати ("`Скажіть їм, щоб простили мені, бурлаці, за мою смерть на чужині"'. "--- І. Нечуй-Левицький), дякувати ("`Дякую тобі, Іване, "--- промовила вона"'. "--- І. Франко), віддячити (оддячити) ("`Соломія усе старалась оддячити циганам за рятунок і захист"'. "--- М. Коцюбинський).

З іменниками чи займенниками в знахідному відмінку стоять дієслова: зрадити ("`Зрадив мене милий"'. "--- Народна пісня), опанувати ("`І пустиню опанують веселії села"'. "--- Т. Шевченко), радити, порадити ("`Де то моя Катерина, моя чорноброва! Вона мене все радила і тепер порадить"'. "--- Т. Шевченко; "`Порадь мене, дівчинонько, як рідная мати"'. "--- Народна пісня). Тепер при дієслові радити (порадити) ставлять іменник і в давальному відмінку ("`Горький, Чехов, Франко, Коцюбинський завжди радили молодим авторам учитися, наполегливо поліпшувати свою письменницьку техніку"'. "--- "`Літературна газета"').

З іменниками в знахідному відмінку й прийменником за стоять дієслова, якщо вони вказують на виконання функції чогось чи когось: бути ("`Ще й на весіллі в його дочки за дружку була"'. "--- І. Нечуй-Левицький), стати ("`Він мені за дитину рідну став"'. "--- Марко Вовчок), правити ("`Скриня моя за стіл править"'. "--- Ганна Барвінок), мати ("`Мене його батько не хоче за невістку мати"'. "--- Панас Мирний), вважати ("`Жаль тобі того, кого за ворога вважаєш"'. "--- Леся Українка; "`Лаврін уже вважав себе за господаря"'. "--- І. Нечуй-Левицький). Дієслово вважати зрідка може стояти без прийменника за, тоді воно керує залежним словом в орудному відмінку ("`Та полювання він забавою вважав, рибальство "--- справою, священнодійством навіть"'. "--- М. Рильський).

Згадані дієслова бути, стати, правити, мати з іншим значенням, ніж у наведених реченнях, стоять без прийменника за й керують іменниками в інших відмінках: "`А Ганна була, як і вона, удова, мала собі дочку-одиначку"' (Марко Вовчок); "`Юрко став паном, змінив своє ймення й назвав себе Юрушем"' (І. Нечуй-Левицький); "`А може, й сам на небесі смієшся, батечку, над нами та, може, радишся з панами, як править миром?"' (Т. Шевченко).

З іменниками в знахідному відмінку й прийменником на стоять дієслова: бачити (бачити на власні очі, а не власними очима!) ("`А сам Наум таку колись пригоду на власні очі бачив"'. "--- М. Рильський), чути (чути на власні вуха), грати ("`Та й найняла козаченька на скрипочку грати"'. "--- Народна пісня), проте в сучасній літературній мові дієслово грати керує місцевим відмінком іменника з прийменником на: грати на скрипці (на роялі, на бандурі), заздрити, заздритися ("`На велику худобу батьківську її заздрились"'. "--- Б. Грінченко), змилосердитися ("`Поки прут знайшов та відсердивсь, та на свою миленьку змилосердивсь"'. "--- Б. Грінченко), плакатися ("`Не плачся на моє горе"'. "--- Марко Вовчок), розстаратися ("`Як потягнувся на юшку, то розстарайся й на петрушку"'. "--- Б. Грінченко), слабувати ("`Слабує на очі"'. "--- Б. Грінченко), хворіти ("`...деякі пухлини, на які хворіють люди, "--- теж вірусного походження"'. "--- "`Наука і життя"' ) .

З іменниками в орудному відмінку стоять дієслова: братися, узятися в значенні "`перетворюватися на щось, укриватися чимось"' ("`Тільки внизу, коло каменя бралась живими миготливими зморшками вода"'. "--- І. Багмут; "`Ладозьке озеро бралося кригою"'. "--- Ю. Смолич; "`Нога в хлопця взялася синіми плямами"'. "--- О. Донченко), говорити, читати, пepeклaдaти, учити, навчати, повчати якоюсь мовою ("`Поучали з церковної амвони рідних братів чужою мовою"'. "--- Б. Грінченко); іноді помилково кажуть: "`Я вмію читати на англійській мові, а говорити можу й на німецькій"', замість: "`Я вмію читати англійською мовою (або по-англійському), а говорити можу й німецькою (або по-німецькому)"'; одружитися з кимось (іноді женитися), а не на комусь (Оженився з Палажчиною дочкою"'. "--- І. Нечуй-Левицький; "`Софія одружилась з Ізаровим"'. "--- А. Шиян); їхати, пливти, плинути чимось, а не на чомусь ("`Їде чумак шістьма парами"'. "--- Б. Грінченко; "`Комбайн велично плине шумним широким степом навпростець"'. "--- І. Муратов).

З іменниками в місцевому відмінку й прийменниками по, на, в стоять дієслова: знати, пiзнaти ("`Знати пана по халявах"'.- Прислів'я; "`Пізнати ворону пo пір'ю"'. "--- Прислів'я), розумітися, знатися на чомусь ("`Теля не знається на пирогах"'. "--- Прислів'я; "`На рибі теж розумітися треба"', "--- Ю. Збанацький), кохатися в чомусь ("`У химерному кохатися, видумки сплітати"'. "--- Б. Грінченко), вибачати на слові ("`Вибачайте, люди добрі, на цім слові"'. "--- Марко Вовчок); бути певним із прийменником на ("`Коли загублю, то вишукаю, бувай на тому певна, моя сиза голубко"'. "--- Марко Вовчок), із прийменником у (в) ("`Згорда поглядають вони довкола, певні в своїх силах"'. "--- М. Коцюбинський) або без прийменника, але з родовим відмінком ("`Одначе чужинець і сам не був певний правильності того, що говорить"'. "--- О. Досвітній).

\section{ЗАУВАЖЕННЯ ДО НИЗКИ ДІЄСЛІВ}

\subsection{Взяти (узяти) себе в руки, опанувати себе, запанувати над собою}

"`Незнайомець узяв себе в руки й, намагаючись бути спокійним, казав далі..."' "--- читаємо в сучасному оповіданні. Але по-українському можна взяти в руки щось або когось, тільки не себе: "`Ну, "--- гукнув Бертольд, "--- то байка! Я візьму співців тих в руки!"' (Леся Українка). Коли доводиться сказати по-українському відповідно до російських висловів "`взять себя в руки"', "`овладеть собой"', то треба вдаватись до таких українських висловів: "`опанувати себе"', "`запанувати над собою"(Словник за редакцією А. Кримського).

\subsection{Вибачатися, прощати, дарувати, перепрошувати}

Люди, що не дбають за культуру власної мови, часто помилково кажуть: "`Я вибачаюся"'. Так сказати не можна, бо частка -ся означає себе, отже, виходить, що людина вибачає саму себе, тимчасом як уважає, що завинила чи помилилась перед кимось. Треба казати: вибачте мені, пробачте мені, простіть мені, даруйте мені або я перепрошую. Цей останній зворот "--- характерний для подільського, волинського та інших південно-західних говорів, де він поширився підо впливом польської мови.

Так само не можна казати: "`За ці слова треба вибачатись"', "--- а слід: "`треба попросити вибачення"' або "`треба перепросити"'.

\subsection{Виручити (виручати), визволити, вирятувати, допомогти, виторгувати}

Дієслову "`виручати"' та іменникові "`виручка"' надають часом невластивого українській мові значення, наприклад: "`Від продажу огірків та картоплі наш колгосп виручив багато грошей"'; "`Середньоденна виручка підвищилась на 50 \%"'.

Слова "`виручати"', "`виручити"', "`виручання"', "`виручка"' мають в українській мові те саме значення, що й їхні і синоніми "`визволяти"', "`визволити"', "`врятувати"', "`допомогти"', "`визволення"', "`порятунок"', "`допомога"', "`підмога"', цебто "--- "`виводити, вивести (виведення) зі скрутного чи небезпечного становища"', "`ставати (стати) комусь у пригоді"', "`позбавляти лиха, неволі"', наприклад: "`Друга вмієм виручать "--- друга будем виручать"' (П. Усенко); "`Вийди, доле, із води, визволь мене, серденько, із біди"' (народна пісня); "`Справа стала так, що треба порятувати людину"' (М. Коцюбинський); "`Суховій хотів знищити сад, а ми всі, школярі, кинулись на порятунок"' (О. Донченко); "`Не журись, у разі чого, люди прийдуть нам на допомогу"' (з живих уст); "`Чубенківці пішли в атаку і з'єдналися з підмогою"' (Ю. Яновський).

Коли йдеться про торговельні справи, за гроші, що одержали від продажу чогось, то тут слова "`виручати"', "`виручка"' не підходять, і треба шукати інших слів, які є в нашій художній літературі й у живому народному мовленні. Це такі слова: "`вторгувати"', "`вторговані гроші"', "`виторг"'. Наведемо приклади: "`Вторгувала, серденько, п'ятака"' (Т. Шевченко) ; "`Оце три карбованці "--- й усі вторговані за квіти гроші"' (з живих уст); "`...не так тим виторгом, мабуть, як тим, що всі його горнята отак малиново гудуть"' (Л. Костенко).

Отож, у перших фразах треба було сказати: "`наш колгосп уторгував багато грошей"', "`виторг підвищився"'.

\subsection{Висікти, витесати, вирізьбити}

"`Холодне, мов висічене з каменю, обличчя дивилось на мене"', "--- читаємо в оповіданні сучасного письменника й спиняємось думкою над словом висічене. Адже висікати чи сікти означає "`рубати гострим знаряддям"' чи "`шмагати різками"': "`Як зачав сікти мечем, "--- висік триста п'ятдесят чоловік мечем"' (Б. Грінченко); "`Бідному Савці нема долі ні на печі, ні на лавці: на печі печуть, а на лавці січуть"' (М. Номис). Із фрази бачимо, що письменник хотів сказати інше, але забув про слова витесати, витесаний, коли мовиться про щось, зроблене з каменю ("`Стояв, неначе витесаний з білого каміння"'. "--- І. Нечуй-Левицький), вирізьбити, вирізьблений, коли мають на оці матеріал із дерева, кості тощо ("`Там такі штучки різьбив на верстаті, що хоч на виставку"'. "--- Ю. Яновський).

Отож, у наведеній на початку фразі треба було написати: "`мов витесане з каменю обличчя"'.

\subsection{Відкривати, відчиняти, розгортати}

Часто слова відкривати й відчиняти вважають за синоніми, ніби вони означають одне й те ж, і кажуть: "`Відкрий вікно"' "--- замість "`відчини вікно"' або навпаки: "`На нашій вулиці відчинили нову крамницю"' "--- замість правильного:"`відкрили нову крамницю"'. Українською мовою відчиняти можна двері, вікна, браму, ворота, кватирку, цебто те, що потребує певного фізичного зусилля рук людини ("`Хто торка, тому відчинять"'. "--- М. Номис). Якщо йдеться про початок функціонування певного закладу, виявлення властивостей або про те, що стає (стало) відомим для всіх, то слід казати відкривати, відкрити: "`Переможці торішніх змагань відкривають спартакіаду"' (І. Багмут); "`Немов заслона впала і відкрила натури дивні краснії дари"' (Леся Українка); "`В океані рідного народу відкривай духовні острови"' (В. Симоненко); "`Щодесять хвилин хіміки планети відкривають, синтезують, одержують хімічну речовину"' ("`Наука і суспільство"').

Отже, правильно буде сказати: "`На нашій вулиці відкрито нову крамницю, яку відчиняють щодня о восьмій годині ранку"'.

Відповідно до цього користуємось і дієсловами зачиняти, закривати: "`Зачини вікно, бо буде протяг"'; "`Kiнотеатp зaкpитo на ремонт"'; "`Загальні збори закрито після прикінцевого слова доповідача"'.

Коли мовиться про книжку або зошит, то треба казати: розгорнути, а не розкрити, згорнути, а не закрити: "`Я розгорнула книжку і прочитала епіграф"' (Леся Українка); "`Книжку згорнув, сховав у свою шаховку"' (Б. Грінченко).

\subsection{Відпускати, пускати, видавати, продавати}

"`Тепер я вашу зброю всю у закладі лишаю, а вас додому відпущу"' "--- читаємо ми в Лесі Українки й розуміємо, що йдеться тут про те, щоб пустити людей на волю, а не тримати їх у полоні. Ну, а як зрозуміти напис на коморі: "`Відпуск товарів провадиться з 8 години ранку до 6 години вечора"'? Це "--- явна калька з російського вислову отпуск товаров. По-українському треба написати: крам видається або видача краму.

Похідним іменником від дієслова відпускати є відпустка, а не відпуск, наприклад: "`Треба брати відпустку на місяць і десь відпочити"' (І. Ле).

Дієслово відпускати може означати ще "`зменшувати тиск, послаблювати"': "`Оце наївся, треба й очкур відпустити"' (Б. Грінченко); це ж дієслово й похідні від нього, зокрема іменник відпуск, трапляються в технічній термінології: відпускати болт, відпускати сталь, попускати гальмо, відпуск деталей (російсько-український технічний словник).

\subsection{Відрізняти й розрізняти}

Ці слова часто плутають і ставлять їх одне замість другого: "`Через короткозорість він не може відрізнити літери Н від П"'; "`Ніч була така темна, що не можна було розрізнити неба від землі"'.

Значення дієслів відрізняти й розрізняти "--- дуже близькі, але між ними є певна різниця: відрізняють ті речі й поняття, що дуже далекі одне від одного: "`Мова відрізняє людей від інших звірів"' (Б. Грінченко); "`Тим часом хмара насунулась і так стемніло, що води від землі не відрізниш"' (О. Донченко); крім того, дієслово відрізняти означає "`відокремлювати частину від цілого"': "`Я роблю й маю право на своє добро. Одрізніть нас"' (І. Нечуй-Левицький). А розрізняти "--- це значить"`бачити або знаходити відмінність між речами й поняттями, дуже близькими своєю природою"': "`Не може розрізнити, що говорять: стілько було сміху"' (Ганна Барвінок); "`Надворі панувала така темінь, що годі було предмети розрізнити"' (О. Кобилянська); крім того, дієслово розрізняти має ще значення "`розлучати, розділяти"': "`Треба розрізнити парубка та дівку"' (Б. Грінченко ).

З цього випливає, що в наведених на початку фразах треба було написати: "`Не може розрізнити літер"'; "`Не можна було відрізнити небо від землі"'.

\subsection{Відчитати чи вичитати?}

В одному оповіданні для дітей є така фраза: "`Карапузи вирішили відчитати Машу й добре присоромити"'. Ні, треба не відчитувати Машу, а "--- вичитати або прочитати Маші. Ганити когось, дорікати комусь або читати комусь нотацію, цебто по-російському отчитивать, отчитать, буде по-українському вичитувати, вичитати комусь (а не когось!): "`Батько вичитав їй за поламану квітку"' (Словник за редакцією А. Кримського), "--- або прочитувати, прочитати: "`Добру молитву прочитали їй за брехні"' (Словник за редакцією А. Кримського).

\subsection{Включати, умикати, виключати, вимикати, поставити, унести, пустити}

"`Треба включити електрику"'; "`Виключи струм"', "--- кажуть неправильно, забуваючи, що по-українському слід казати: умикнути (увімкнути), умикати електрику, вимикати струм. Від цих дієслів походять і українські технічні терміни: умикач (по-російському включатель) і вимикач (по-російському выключатель). Аналогічно помилково кажуть: "`Пропонується включити до порядку денного три питання"', "--- замість "`поставити (або внести) до порядку денного"'. Так само неправильно "--- "`У роботу включили всі існуючі aґpeґaти"', "--- замість "`пустили всі наявні aґpeґaти"' .

\subsection{Говорити й казати}

Чи дієслова "`говорити"' й "`казати"' є абсолютні синоніми, як багато хто гадає, чи між ними є якась різниця? Як буде краще: "`Я говорю, що прийду"' чи "`Я кажу, що прийду"'; "`Він говорив знехотя"' чи "`Він казав знехотя"'? Часто в поточному мовленні не помічають між ними ніякої різниці, ба навіть надають перевагу слову "`говорити"', вважаючи, що воно в усіх випадках може замінити дієслова "`казати"', "`мовити"', як це бачимо з таких речень, узятих із сучасної художньої літератури: "`А могло ж і сюди дістати! "--- схвильовано говорить полевод"'; "`Уже зарікався сюди ходити, "--- говорить він"'; "`Кривуля говорив йому: "--- Все в тебе добре"'.

Не кажучи вже про те, що надуживання дієсловом "`говорити"' надає прикрої одноманітності стилю всього тексту, ми можемо побачити й певну відмінність між цими словами, якщо вдамось до нашої класики й фольклору: "`Стара, кажуть, стала"' (Т. Шевченко);"`Скачи, враже, як пан каже"' (приказка); "`Ой казала мені мати ще й приказувала, щоб я хлопців у садочок не принаджувала"' (народна пісня); "`Кажуть люди, кажуть, що я "--- файна дівка"' (народна пісня). У всіх прикладах ми натрапляємо тільки на форми від дієслова "`казати"; але поряд бачимо й приклади з дієсловом "`говорити": "`Говорить, як у рот кладе"' (приказка); "`Такий розбитний, що й по-німецькому говорить"' (із живих уст).

З наведених прикладів випливає, що в класичній літературі й народному мовленні є нахил (за деякими винятками) ставити слово "`казати"' там, де є пряма мова або передається зміст повідомленого, висловленого: "`щоб я хлопців у садочок не принаджувала"', "`що я "--- файна дівка"' тощо; навпаки, там, де мовиться не про зміст, а про спосіб чи якість висловлювання, треба ставити дієслово "`говорити": "`уміння говорити ясно й просто"', "`по-німецькому говорить"'.

Близьким за значенням до дієслова "`казати"' є "`мовити": "`Казала б, та уста не мовлять"' (Ганна Барвінок), "--- а дієслово "`говорити"', коли воно стоїть із прийменником "`з"' і керує іменником в орудному відмінку, має своїм синонімом дієслово "`розмовляти": "`Старі люди про старе говорять"' (прислів'я); "`Ой у полі могила з вітром говорила"' (Т. Шевченко); "`Антін бачив перед очима те, про що говорив"' (М. Коцюбинський) .

Із цього можна зробити висновок, що аж ніяк не слід звужувати наші лексичні можливості й послугуватися скрізь тільки дієсловом "`говорити"'.

\subsection{Домовлятися й умовлятися}

Останнім часом із нашої усної й писемної мови майже зникло дієслово "`вмовлятись"', поступившися скрізь перед дієсловом "`домовлятися": "`Я домовлюся з лектором про початок лекції"'; "`Вони домовлялися про нову зустріч"'.

Дієслово "`вмовлятись"' означає "`говорити з кимось, виставляючи якусь умову"': "`Дід з чортом, умовлячись, пішли поруч, як товариші"' (О. Стороженко); "`То було не те місце, про яке ми вмовлялися"' (Ю. Яновський), "--- а дієслово "`домовлятись"' означає "`закінчувати процес умовляння, довершувати всі вимоги умови"': "`Тільки домовся з нею так, щоб вона про мене не знала"' (Т. Шевченко); "`Домовся з ним про все, щоб не було нікому кривди"' (з живих уст).

Не треба забувати й про інші синоніми цих дієслів: "`годитися"', що є синонімом до "`вмовлятися"' ("`Годись на рік"'. "--- Марко Вовчок), "`єднати"', що є відповідником російського "`рядить"' ("`Чого в'янеш, моя доню? "--- стара не спитала, за сивого, багатого тихенько єднала"'. "--- Т. Шевченко), "`договоритися"', що є тотожним дієслову "`домовитися"' ("`Договорилась вона так, щоб мені очі зав'язати, і вона мене вела"'. "--- Казка).

Отож, у перших двох фразах треба було написати дієслово "`вмовитися"': "`Я вмовлюся"', "`Вони вмовлялися"'.

\subsection{Дорівнювати й рівнятися}

"`Два та один рівняється трьом"', "--- помилково кажуть інколи, забуваючи, що дієслово "`рівнятись"' має в українській мові інше значення, ніж те, що йому в цій фразі надають. "`Рівнятися"' "--- значить "`уподібнюватися, триматись одної лінії в ряді"': "`Ні, Мессіє, я не рівняюся до тебе, ні!"' (Леся Українка); "`Рівняйся на правофлангового!"' (військова команда). Дієслово "`дорівнювати"' означає "`бути рівнозначним, становити щось"': "`Дія дорівнює протидії"' (фізичне явище). Отож, у наведеній помилковій фразі треба було написати: "`Один та два дорівнює трьом"'.

\subsection{Жити-бути, жити собі, жити-поживати}

"`Жив-був дід та баба"', "--- чуємо початок казки в радіопередачах, а то читаємо і в дитячих книжках. Але такий вислів є характернішим для російських народних казок: "`Жил-был старик со старухой"'; українська народна казка з діда-прадіда починалась висловом жити собі: "`Жив собі дід та баба, була в них курочка ряба"' (казка) або жити-пoживати: "`Жив-поживав козак заможний Клим"' (Л. Глібов).

Вислів жити-бути трапляється в художній літературі ("`Жила-була в гаю сорока"'. "--- Л. Глібов), але не слід заміняти ним усі інші українські народні вислови, а тим більше відкидати їх.

\subsection{Забивати, бити, збивати, зчиняти, здіймати, зняти}

"`У селі забили тривогу"'; "`В артілі забили сполох"', "--- читаємо в сучасних оповіданнях, і нам ясно, що краще було б авторам підшукати інші дієслова замість забити, що має багато значень. Ми звикли чути його в розумінні "`міцно затулити"' ("`Забили вікна й двері"'), "`засмітити"' ("`Щось забило відтулину"'),"`забуртувати, захарастити"' ("`Забило снігом дорогу"'), "`знищити"' ("`Ой упала Бондарівна близько перелазу: забив, забив пан Каньовський з рушниці одразу"'),"`пригнітити побоями"' ("`Так забили того хлопчину-сироту, що він тепер усього боїться"'). Чуємо це дієслово в переносному значенні в інших висловах: забивати баки, забити памороки.

Коли йдеться про тривогу, сполох, бучу, крик, гамір тощо, тоді більше до речі будуть дієслова: бити ("`Федір Гичка б'є тривогу, калатає в рейку-дзвін!.."' "--- С. Олійник; "`Часто і поспішно бив на сполох церковний дзвін"'. "--- Ю. Смолич), збити ("`Жінка аж під стелю, "--- таку бучу збила"'. "--- Казка), зчиняти ("`Гамір атенці зчинили, наче готовили бурю"'. "--- П. Тичина), здіймати ("`Публіка здіймає нетерплячий гомін"'. "--- Леся Українка), знімати ("`Зняла ж бучу Пилипиха, як визналась батькова подія"'. "--- Марко Вовчок).

\subsection{Заводити, накручувати}

"`Заведи годинника, щоб не спинився"', "--- чуємо зрідка від тих, хто забув, що по-українському дієслово заводити має інші значення, ніж те, що треба тут: "`Завів його на таку кручу, що страшно й глянути вниз"' (Марко Вовчок); "`Завели собі деяку городину"' (казка); "`Без мене не знаєш, як і взяться, як і пісню завести"' (О. Стороженко); "`А де ж ненька старенька? Чому не заводить, не голосить по покійнику?"' (І. Франко). А коли дають рух якомусь механізму, що має пружину, то тут "--- накручують: "`До старовинного годинника підійшов він і взявсь накручувать"' (переклад М. Рильського); "`Шелемаха накрутив грамофон"' (М. Трублаїні).

Від дієслова накручувати походить іменник нaкрут "--- відповідник до російського іменника завод: "`накрут годинника "--- на 24 години"'.

Коли мовиться про складні механізми, що діють не через накрут пружини, дієслово накручувати не підходить; замість нього слід тоді послугуватись іншими словами, наприклад, пускати (пустити): "`Пустити зразу аж три трактори"' (з живих уст).

\subsection{Заживати, гоїтися, загоїтися}

Дієсловом заживати часом користуються не з його значенням: "`Два поранення ніби зажили"', "`Рани мої зажили"'. Але українська класична література й народне мовлення надавали дієслову заживати іншого значення: "`Зажила вона собі ще того щасливого часу слави доброї панночки"' (Ганна Барвінок); "`Ой не знав козак, ой не знав Супрун, як славоньки зажити"' (історична дума); "`Годі тобі віку мого заживати"' (з живих уст).

Коли мовиться про рани й виразки, тоді треба вдаватись до дієслів гоїтися, загоюватися: "`І рана гоїться ясна, пекуча, давня..."' (В. Сосюра); "`Рани від опіків на руках і ногах гоїлись"' (В. Гжицький); "`Загоїться, поки весілля скоїться"' (М. Номис); "`Його рана швидко загоїлась"' (А. Шиян).

\subsection{Займатися, працювати, жити з чогось, трудитися чимось, робити щось, заходжуватися коло чогось, узятися за щось}

Відповідно до російського дієслова заниматься в нас часто кажуть займатися, вельми поширюючи значеннєвий масштаб цього слова й витискаючи ним здавна відомі українські вислови, наприклад: "`займатись пасічництвом"', замість пасічникувати; "`займатися вчителюванням"', замість учителювати; "`займатися столяруванням"', замість столярувати.

Основне значення дієслова займатися "--- "`починати горіти, спалахувати"': "`І в той час скирти і клуня зайнялися"' (Т. Шевченко). Значення цього дієслова часом поширювали, вживаючи стосовно навчання: "`Революцією я тоді не займався, проте зовсім темним не був, читав різні книжки..."' (Ю. Яновський).

Є багато висловів, які можуть заміняти дієслово займатися: жити з чогось або чимось ("`І дід, і батько його жили з кравецтва"'. "--- З живих уст; "`Він живе хліборобством"'. "--- Б. Грінченко), трудитися чимось ("`У нас тут усі трудяться гончарством"'. "--- Із живих уст), робити щось ("`Наталці треба не письменного, а хазяїна доброго, щоб умів хліб робити"'. "--- І. Котляревський).

Усі ці вислови, взяті з народних джерел, цілком можуть замінити оті штучні конструкції з дієсловом займатися на зразок "`займатися кравецтвом"', "`займатися хліборобством"'.

Замість казати: "`Брат зараз займається й не може піти в кіно"', "--- слід: "`брат зараз працює"', замість: "`Треба займатись самим собою"', "--- правильніше: "`треба заходитись коло самого себе"' або: "`треба взятися за самого себе"'.

\subsection{Заказати (заказувати), замовити (замовляти)}

Хоч на цих двох словах, що мають різне значення, "--- заказати й замовити "--- не випадало б помилятись людям, однак помиляються, як це чуємо часом з уст, а то й читаємо в сучасній літературі, наприклад, у такій фразі: "`Вони сіли за вільний стіл і заказали собі пива й раків"'.

Слова заказати, заказувати означають "`наказувати щось комусь"' ( "`Ой заказано і загадано всім козаченькам у військо йти"'. "--- М. Маркович) або "`забороняти комусь щось"' ("`Та й де той пан, що нам закаже і думать так і говорить?"' -Т. Шевченко). А коли йдеться про страву чи якийсь продукт широкого вжитку, що його просять продати або зробити, тоді треба ставити слова замовити, замовляти, наприклад: "`Солодка прохолода принаджувала гостей, і вони, замовивши собі каву, мостились біля вікна або сідали на веранді"' (М. Коцюбинський); "`Замовив оце шевцеві пошити нові чоботи"' (з живих уст).

Слова замовляти, замовити трапляються ще в народних повір'ях як засіб знімати біль або лікувати хвороби: "`Та не замовляйте зуби "--- не болять"' (М. Номис), "`Стара ненька говорила, що він уміє замовляти, що наслано на дитя лихими людьми"' (І. Нечуй-Левицький). З цього видно, що в наведеній помилковій фразі треба було написати: "`...замовили собі пива й раків"'.

\subsection{Залишати й покидати}

Часто думають, що слова залишати й покидати є абсолютні синоніми, між якими нема різниці, а тому, мовляв, до них можна вдаватись довільно; ба навіть спостерігаємо, як дієслово залишати, іноді на шкоду стилю викладу, майже витиснуло покидати, яке стало траплятися в нас дуже рідко.

Візьмімо фрази з газетного повідомлення: "`Радянські кораблі, залишаючи гостинні береги Куби, лишили по собі добру пам'ять"', "--- і з уст: "`Він залишив її саму з малою дитиною"'. Не кажучи про те, що замість слова пам 'ять у першій фразі краще було б поставити слова згадки, спогади, спомини, ми відчуваємо якусь неприродність у використанні дієслова залишати. Коли мовиться, що хтось надовго або й зовсім від'їздить чи відходить від когось або чогось, тоді треба ставити дієслово покидати: "`Постій, постій, козаче, твоя дівчина плаче, як ти мене покидаєш, "--- тільки подумай!"' (народна пісня); "`Під гаєм хтось огонь покинув"' (Л. Глібов). А коли йдеться про почуття або речі, що лишаються після когось, або в значенні "`бажаючи припинити, урвати щось"', тоді слушне буде дієслово залишати: "`Ніхто не залишить свого кохання"' (Марко Вовчок); "`Він залишив дітям велику спадщину"' (Словник за редакцією А. Кримського); "`Не хотіла б я тебе вразити, сестро, та, бачу, прийдеться розмову залишити"' (Леся Українка).

Тим-то в першій помилковій фразі треба було написати: "`Радянські кораблі, покидаючи гостинні береги Куби..."', "--- а в другій сказати: "`Він покинув її саму..."'.

\subsection{Залицятися, упадати, доглядати, ходити}

Для українських дієслів залицятися (до когось), упадати (біля когось), доглядати (когось), ходити (коло когось) є російські відповідники ухаживать, смотреть, присматривать. Однак російське дієслово ухаживать може бути відповідником до кожного з наведених українських дієслів, зате не кожне з них відповідає російському ухаживать. Якщо, приміром, цілком природно по-українському звучать фрази: "`Ні, ти насамперед скажи, що то за дівчина була, до котрої ти тут залицявся"' (І. Франко), "--- або "`Чоловіка стрінула... як ластівка, впадала й покірно лащилася до нього..."' (І. Ле), "--- то ніяк не можна сказати: "`Хворий був у тяжкому стані, й тому коло нього треба було ввесь час упадати"'.

Дієслова залицятись, упадати належать до семантичної групи, об'єднаної поняттям кохання чи симпатії. А коли йдеться про догляд дитини, людини, що опинилася в безпорадному стані, або хворого, там треба вживати дієслів доглядати, ходити: "`А Оришка "--- стара вже, нездужала, "--- тільки й того, що доглядає дитину..."' (Панас Мирний); "`Стара циганка взяла Остапа під свою опіку. Вона ходила коло нього, варила йому зілля"' (М. Коцюбинський). Забуваючи про ці слова, в українській мові дехто зрідка вдається до російського ухаживать, нашвидку переробивши його на український кшталт: "`Мати вже два тижні хворіє, і, крім мене, нема кому за нею вхажувати"', "--- замість правильного "`нема кому доглядати її"' або "`нема кому ходити коло неї"'.

\subsection{Збутися й здійснитися, справдитися}

Слово збутися в значенні "`здійснитися"' дедалі більше з'являється на сторінках газет, художньої літератури й публіцистики, знімаючи з ужитку давні українські слова здійснити й справдитись, як це бачимо хоча б у фразі, взятій із газетної статті: "`Пророцтво Кобзаря збулося: творчість Котляревського мала дійовий вплив на розвиток нової української літератури"'.

А тим часом слово збутись відповідає насамперед російським избавиться, освободиться, отделаться: "`Біда здибає легко, та трудно її збутись"' (М. Номис); "`Так вони й липнуть до того, як мухи до меду! Ледве вже ми їх збулися"' (Марко Вовчок); "`Брянський допомагав Васі збутися легковажних підозр"' (О. Гончар).

Наша класична література й фольклор, відповідно до російських сбыться, осуществиться, користувалися словами здійснитися ("`Що недавно бачив у мріях, тепер здійснилось"'. "--- М. Коцюбинський), справдитися ("`Той сон твій справдиться"'. "--- Т. Шевченко). Чи варто заради двозначного слова збутися в значенні російських осуществиться, сбыться нехтувати й навіть забувати давні українські слова? Певно, що ні.

\subsection{Здійснити, справдити, учинити, зробити, накoїти}

"`П'яні молодики здійснили цей зухвалий злочин"'; "`Йому соромно за здійснений злочин"', "--- читаємо в газетній замітці й дивуємось, навіщо тут ці врочисті слова здiйcнити й здійснений, коли оповідається про такі мерзенні вчинки, як злочини? Невже в нашій мові нема інших, підхожих слів? Адже дієслово здійснити або справдити каже про те, що якусь ідею чи думку, довгий час далеку від дійсності, пощастило, нарешті, обернути в дійсність: "`Піонери Остерського району на Чернігівщині здійснили похід слідами партизанських загонів Великої Вітчизняної війни"' ("`Літературна газета"'); "`Так сказати міг би я, але де сила, щоб оте справдити?"' (В. Самійленко).

Навпаки, там, де кажемо про якусь звичайну побутову дію, а тим більше про якесь неподобство, дієслова здійснити, справдити не підходять і треба вдаватись до інших: учинити ("`Скільки не відмовлялась Палажка, мусила признатись, який їй бешкет учинили парубки; як їй уразили серце"'. "--- Ганна Барвінок; "`Хто сміє тут крамолу учиняти і сварами бентежити народ?"' "--- І. Кочерга), зробити ("`його захопило непереможне бажання зробити йому шкоду"'. "--- М. Коцюбинський), накоїти "`А тепер накоїв біди, клопоту, хоч у хату не входь"'. "--- К. Гордієнко.)

Розуміється, і в перших фразах треба було написати: "`...молодики вчинили цей зухвалий злочин"', "`йому соромно за вчинений (або зроблений, заподіяний) злочин"'.

\subsection{Змарніти й схуднути}

Дієслова змарніти й схуднути на перший погляд видаються тотожними, одначе між ними є деяка різниця. Дієслово змарніти, охоплюючи своїм змістом і значення дієслова схуднути, більше вказує на втрату миловидності, зовнішнього гарного вигляду: "`Подивися ти на мене "--- бач, як я змарніла"' (Т. Шевченко), "--- а коли треба сказати, що мають на увазі й схудле лице, то додають "--- на лиці: "`Невістка скаржиться, а на лиці не змарніла"' (М. Номис). Дієслово змарніти може мати ще значення "`зів'янути, зблякнути"', стосуючись не тільки людської зовнішності: "`А щоб наша червона китайка, гей, гей, червоніла, а щоб наша козацькая слава, гей, гей, не змарніла"' (історична пісня).

Дієслово схуднути означає "`спасти з лиця й тіла"': "`Поки гладкий схудне, то худий здохне"' (приказка).

Про те, що між дієсловами змарніти й схуднути є деяка різниця, свідчить фраза такого знавця української мови, як А. Кримський: "`Він страшенно змарнів, схуд і зблід"'.

\subsection{Знахoдитися, знайтися, бути, перебувати, лежати}

"`Моя квартира знаходиться на другому поверсі"'; "`Діти цілий день знаходяться в теплому, світлому приміщенні"'; "`Острів Цейлон знаходиться в Індійському океані"', "--- читаємо в сучасних оповіданнях, і в статтях, і навіть у підручниках, але в усіх цих фразах форми дієслова знаходитися стоять не на своєму місці. Це дієслово має в українській мові далеко вужчий семантичний діапазон, ніж у російській дієслово находиться, де ним користуються, щоб визначити місце перебування або географічне становище. Дієслова знаходитись, знайтись кажуть тоді, коли є потреба щось шукати: "`Як ножем пробито, то знайдуться ліки, а як закохання "--- пропала навіки"' (П. Чубинський); "`Загубив учора шапку, й тільки сьогодні знайшлась вона на печі"' (з живих уст), "--- або в таких фігуральних висловах, як: "`Дитина знайшлася"', цебто "--- народилась.

Коли мовиться про місце перебування когось чи чогось або географічне становище, тоді треба шукати інших українських слів: "`Штаб полку містився в школі"' (П. Панч); "`Доки Шура перебувала на вогневій, жодне погане слово не зривалося ні в кого з уст"' (О. Гончар); "`Цейлон лежить поблизу Індостану"' (Українсько-російський словник АН УРСР).

Іноді можна випустити дієслово-присудок, маючи на думці особову форму дієслова бути, як те слід було б зробити в першому реченні: "`Моя квартира "--- на другому поверсі"'. Можна сказати й так: "`Моя квартира міститься на дpyгомy поверсі"'. У другій фразі слід написати: "`Діти цілий день пеpeбyвaють у теплому, світломy приміщенні"', "--- а в третій: "`Острів Цейлон лежить в Індійському океані"'.

\subsection[Зробити (робити) вигляд - удавати (удати), зробити крок - ступити крок, зробити ковток - ковтнути]{Зробити (робити) вигляд "--- удавати (удати), зробити крок "--- ступити крок, зробити ковток "--- ковтнути}

У поточному мовленні ми часто вживаємо дієслів робити, зробити з іменниками, забуваючи, що складну конструкцію можна замінити одним словом. Читаємо: "`Він зробив вигляд, що не розуміє"'; "`Геркулес зробив крок назад"'; "`Це зробило неприємне враження на всіх присутніх"', "--- а можна й слід було тут висловитись: "`Він удав, що не розуміє"'; "`Геркулес ступив крок назад"'; "`Це прикро вразило всіх присутніх"' або "`Це справило прикре враження на всіх присутніх"'.

В одному непоганому перекладі художнього твору з англійської мови читаємо: "`Він зробив великий ковток і відчув, як рідина обволікає язик і він приємно німіє"'. Тут теж замість дієслова зробити й іменника треба послугуватись тільки дієсловом ковтати: "`Бідна Леся, мабуть, добре ковтнула знахарчиного зілля од переполоху"' (П. Куліш). Отож, перекладачеві слід було написати: "`Він добре ковтнув..."'

Принагідно варто нагадати, що російський вислів одним глотком буде по-українському не одним ковтком, як часом пишуть і кажуть, а відразу хильнув (вихилив), одним проковтом проковтнув.

Таке надуживання без потреби дієсловом зробити надає тексту одноманітності й звужує наші лексично-виражальні можливості, тим самим збіднюючи мову викладу. Наслідуймо краще взірці нашої класики й традиції живого народного мовлення: "`Рустем був трохи блідий, хоч удавав веселого"' (М. Коцюбинський); "`Не взивай її циганкою, бо будеш битий! "--- кричить уже Андрій, удаючи з себе ображеного"' (С. Васильченко); "`Молодих туляків незвичайно вразила краса Києва"' (І. Нечуй-Левицький).

\subsection{Зустрічатися, траплятися, попадатися, бувати, натрапити, надибати}

Ми часто вдаємось до слова зустрічатися, коли, власне, ніякої зустрічі нема й не може бути: "`Край поля зустрічалися старі пні"', "--- пише письменник-початківець; "`Серед сільської молоді тепер багато зустрічається добрих спортсменів"', "--- читаємо в районній газеті; "`Такі види рослин зустрічаються тільки на півдні країни"', "--- запевняє в статті науковець, і навіть у поважній рецензії бачимо: "`У підручнику зустрічаються подекуди невдалі приклади"'.

Дієслово зустрічатися (зустрітися) має вужче значення, ніж відповідне російське встречаться, його слід ставити там, де справді йдеться про зустріч когось із кимось: "`Павлюк зустрівся з ним на партзборах"' (О. Копиленко); "`По десятьох роках розлуки ми, нарешті, зустрілися"' (з живих уст). Тільки такого значення надавала цьому слову й наша класика: "`Думав, доля зустрінеться, спіткалося лихо"' (Т. Шевченко).

Коли треба шукати українського відповідника до російського слова встречаться в значенні дієслів попадаться, наталкиваться, тоді слід уживати інших наших дієслів. Ось вони: траплятися ("`Села траплялися все рідше, а далі перед ними розіслався широкий степ"'. "--- І. Нечуй-Левицький), попадатися ("`Чи газета попадається, чи книжка "--- біда неписьменному"'. "--- А. Головко), бувати ("`Бувають і в нас такі дурила, що нап'ється на копійку, а нашкодить на карбованця"'. "--- З живих уст), натрапити ("`Ми сміялись із радощів, що натрапили таких гарних людей"'. "--- Ганна Барвінок), надибати ("`Чудові були пущі. Тепер таких і не надибаєш, бо таких уже нема"'. "--- Марко Вовчок). Тритомний Російсько-український словник АН УРСР так само не дає дієслова зустрічатися в значенні російських встречаться, попадаться.

З цього видно, що й у наведених на початку реченнях треба було написати: "`траплялися (або попадалися) старі пні"', "`трапляється (буває) багато добрих спортсменів"' (або "`можна натрапити на багатьох добрих спортсменів"'), "`такі різновиди рослин трапляються (попадаються)"', "`в підручнику трапляються (або можна натрапити на) невдалі приклади"'.

\subsection{Іти назустріч, сприяти, посприяти, допомогти, підмогти}

За аналогією до російського вислову в переносному значенні идти навстречу в наших періодичних і неперіодичних виданнях трапляються такі вислови: "`Завком пішов їй назустріч: улаштував дітей у заводських яслах, а їй самій дав путівку на курорт"'; "`Якби правління колгоспу пiшлo нам назустріч, ми б самі зробили спортивний майданчик"'.

В українській мові вислів іти назустріч буває тільки в прямому значенні: "`Жодна підвода не йшла назустріч, на схід"' (О. Гончар), "--- а відповідно до російського идти (пойти) навстречу українською мовою треба вживати слів сприяти (посприяти), допомагати (дoпoмогти, пiдмогти). Отож, у наведених вище фразах треба було написати: "`Завком посприяв їй"'; "`Якби правління колгоспу посприяло (або допомогло, підмогло)"'.

\subsection{Кидатися в очі, упадати в очі (в око), убирати очі}

"`Кидається в очі низька успішність учнів з алгебри й геометрії та англійської мови"', "--- читаємо в протоколі обстеження одної школи. Тут виділений вислів скальковано з російського бросаться в глаза. Але в цьому не було ніякої потреби, бо є природний український "--- упадати (упасти) в очі: "`Вона мені й тоді ще в око впала, що яке то молоде й хороше, та нещасливе"' (Ганна Барвінок); "`Коли раптом упала мені в очі невелика пожовкла і пошарпана книжечка"' (Леся Українка); "`Щоразу впадали йому в око поодинокі берізки..."' (П. Загребельний); "`В око ще одна купецько-чиновнича прикмета впадала..."' (О. Ковінька).

Є ще близький до попереднього вислів убирати очі: "`Кожух такий, що очі вбирає"' (С. Руданський); "`Червоне поле в білих розводах очі вбирало"' (К. Гордієнко). Цей вислів виступає тільки в позитивному плані, тимчасом як перший "--- упадати в очі "--- може мати позитивне й нeґaтивнe забарвлення: "`упадає в очі низька успішність"'.

\subsection{Користуватись успіхом і мати успіх}

Раз у раз у рецензіях, де пишеться про успіх, якогось артиста чи художнього колективу, бувають вислови: "`Виступ співака користувався незмінним успіхом"'; "`Taнцювальний ансамбль Вірського користується в Парижі величезним ycпіхом"'; "`Артист користується увагою"'.

Чи слушно вдаватися в таких випадках до дієслова користуватися, як у російській мові до відповідного дієслова пользоваться: "`Пьеса пользуется большим успехом у зрителей"'? Ні, в українській мові дієслова користуватися, користатися, користати мають вужче поле застосування, справді вказуючи на одержання якоїсь користі чи прибутку: "`І благо тому чоловікові, котрий користується з сього світла"' (Г. Квітка-Основ'яненко); "`Прикро, але поки що доводилося користатися допомогою товаришів"' (М. Олійник); "`Не штука, хлопче, сто штук знати! А штука є: з одної користати"' (Ю. Федькович); "`Користую милим часом"' (Леся Українка).

Такому російському вислову, як пользоваться дурной репутацией, відповідають українські: недобру славу мати, в неславі бути; російському пользоваться славой (успехом) "--- український мати славу (успіх).

У наведених на початку фразах дієслово користуватися було б до речі тільки в тому разі, коли б ми хотіли сказати, що співак зі свого виступу мав ту чи іншу користь, так само як і танцювальний ансамбль Вірського; раз про це тут і мови нема, то треба було висловитись так: "`Виступ співака мав незмінний успіх"', "`Танцювальний ансамбль Вірського має величезний успіх"' (або "`визначається великим успіхом"' ), "`Артист привертає увагу"'.

\subsection{Крокувати, простувати, іти...}

Останнім часом у періодичних і неперіодичних виданнях дуже поширилось нове дієслово крокувати. Крокують по сторінках художніх творів люди ("`Через годину Пархоменко крокував з своєю командою по вулицях міста"'), крокує по сторінках журналів весна ("`Цього року по ланах крокує рання весна"'), крокує по шпальтах газет навіть Першотравень ("`Києвом крокує Першотравень"'). Від цього слова молоді письменники творять похідні дієслова: прикрокувати, закрокувати ("`Спинив бричку, скочив на землю і швидко закрокував сюди"').

Цих дієслів не знала українська класична література, як фольклор, легко обходячись давніми словами: простувати ("`Явдоха і Галя ведуть під руки Петра, за ними простує Гринько"'. "--- Панас Мирний), рушати ("`Всі рушили за ватажком Андрієм Корчакою"'. "--- І. Нечуй-Левицький), іти ("`Йде весна запашна, перлами, квітами закосичена"'. "--- П. Тичина), подаватися, податися ("`Теофіл мовчки встає і пoдається геть"'. "--- Леся Українка), прямувати ("`Товариство на Січ прямувало"'. "--- Т. Шевченко), маршувати (Українсько-російський словник АН УРСР; Словник Б. Грінченка), ступати ("`Не знаю, чи вітер травицю торкає, чи постать кохана край мене ступає"'. "--- Олена Пчілка).

Як бачимо, в українській мові є досить слів, щоб не виникала потреба створювати неологізм; чи не природніше звучали б наведені вище фрази, якби замість цього крокувати, що так причарувало письменників і журналістів, поставити давні слова: "`Через годину Пархоменко мapшyвaв зі своєю командою по місту"'; "`Цього року по ланах ступає (іде) рання весна"'; "`Києвом простує Першотравень"'?

Мірилом потрібності й життєвості неологізму є народ і його мова: потрібне й доречне народ швидко сприймає й засвоює з книжок і преси, непотрібне, як ось, приміром, слово позаяк, що намагалося колись витиснути з ужитку давні слова бо, через те що, тому що, відкидає. Такою є й доля цього штучного, непотрібного крокувати: хоч воно й увійшло разом зі словом позаяк до наших академічних словників, та народ не сприйняв його, бо щось так і не чути, щоб десь на Україні казали: "`Голова колгоспу крокує до правління, а бригадир закрокував до своєї бригади"', "--- а кажуть і, очевидно, далі казатимуть: "`Голова колгоспу йде до правління, а бригадир подався (пішов) до своєї бригади"'.

Треба пам'ятати, що іменник крок, який лежить в основі дієслова крокувати, означає українською мовою "`відстань між ногами, що рухаються"', а не "`рух"', як у російській мові шаг. На позначення руху є інші українські слова: хід, хода ("`Шкода ходу до поганого роду"'. "--- Прислів'я; "`Впоперек дороги тихою ходою повз мене йшов старий дідок"'. "--- Я. Щоголів; "`Замовк Ярема, зажурився, поїхав ходою"'. "--- Т. Шевченко; наддавати ходу або ходи. "--- Українсько-російський словник АН УРСР; "`Забрехали на подвір'ї собаки, почувши ходу людини"'. "--- М. Стельмах); ступа ("`На тому березі почулася кінська ступа"'. "--- М. Коцюбинський; "`Проти вітру повільною ступою ішли коні"'. "--- С. Чорнобривець).

Отже, треба не допускати штучних висловів типу "`ішов тихим кроком"', "`прискорив кроки"' тощо.

Хибно створеною була й військова команда кроком руш відповідно до російської шагом марш. Українським відповідником до російських слів шаг, поступь є хід: "`Екзекутор перейшов скорим ходом по хаті і стукнув палицею в один, другий і третій кут"' (М. Черемшина). Отже, й у військовій команді треба замість слова крок поставити хід: ходом руш, як це й зробили згодом чи не самі творці цієї команди.

\subsection{Курити чи палити цигарки й люльки?}

Як правильніше сказати по-українському: курити чи палити цигарки й люльки? Адже чуємо з уст і читаємо: "`Я більше не палю "--- кинув"'; "`Тут палити заборонено"'; "`Курити "--- в туалеті"' тощо. Не тільки в сучасній нашій літературі можна прочитати: "`Гетьман дивився у вогонь і спокійно палив люльку"' (Н. Рибак), "--- а й у класичній часом виявляємо такий самий вислів. Проте в народному мовленні більше чуємо слово курити, аніж палити: "`Та й викрешем вогню, та й зaкурим люльку, не журися!"' (народна пісня); "`Дурень нічим ся не журить, горілку п'є та люльку курить!"' (М. Номис).

Дієслово палити в значенні "`курити тютюн"' зайшло до української мови з польської, але воно має й інше значення "--- "`розводити вогонь (багаття, пожежу)"', "`знищувати вогнем"': "`Вони довели людям, що не треба палити та й руйнувати народне добро"' (М. Коцюбинський), "--- від чого виник іменник палій "--- "`людина, що нищить щось вогнем"'. Того, хто курить тютюн, звуть курець, а не палій. Отже, вислови курити тютюн і палити тютюн "--- тотожні, паралельні. Але через те, що слово палити має два значення, краще уникати непотрібного паралелізму й там, де мовиться про тютюнові вироби, вживати тільки слова курити й курець: "`Я "--- більше не курець: місяць тому кинув курити"'. А взагалі краще "--- не курити (палити).

\subsection{Листати й гортати, перегортати, перегортувати}

"`Листає протяг потемнілі книги"', "--- читаємо в одному сучасному вірші, хоча давно відомо, що сторінки книжок і журналів не листають, а гортають, перегортають, перегортують: "`Він жадібно почав гортати в букініста сторінки книги"' (П. Тичина); "`Перегорни ще сторінку і там побачиш"' (із живих уст). Таке, ніби нове, слово листати аж ніяк не можна вважати за неологізм, бо його скальковано з російського дієслова листать і свідчить воно не про творчі пошуки автора, а про брак доброго знання української мови, отже, не збагачує її на ще одне слово, а засмічує.

\subsection{Матися, бути, траплятися, мати}

"`У нашому магазині мається великий вибір зимового одягу"', "--- читаємо в оголошенні; "`Такі явища маються ще в нашому побуті, але з ними йде рішуча боротьба"', "--- читаємо в районній газеті; "`Усі скарги, що малися в нас, ми висловили"', "--- чуємо з уст промовця, і в усіх цих фразах дієслово матися виступає недоречно, його треба замінити іншими словами. Чому? Адже це дієслово є в українській мові, наприклад: "`Поборовся б і я, може, якби малось сили"' (Т. Шевченко); "`Якби так малось, як не мається, так що б то було!"' (М. Номис). Хоч дієслово матися є в сучасній українській мові, та його вживають рідше, ніж у російській діловій мові иметься, на зразок висловів иметься в продаже, имеются случаи тощо. У таких випадках треба вдаватись до дієслова бути: "`У нашому магазині (чи крамниці) є великий вибір зимового одягу"'. У деяких текстах може прислужитись дієслово траплятися: "`Такі явища трапляються ще в нашому побуті"', "--- а інколи й дієслово мати: "`Усі скарги, що ми мали, ми висловили"', "--- або: "`Усі скарги, що в нас були, ми висловили"'.

Дієсловом матися послугуємось у таких висловах: матись на обачності (бачності). ("`Не забудь, що я тобі сказав, і майся на бачності"'. "--- І. Франко), матись на увазі, матись на думці ("`Малось на думці вже закінчити косовицю, та пішли дощі"'. "--- З живих уст). Крім того, це дієслово буває синонімом до слів почуватися, жити: "`Стара тим часом розпитувала про нього, як він собі мається"' (Марко Вовчок) ; "`Здоров, Воле, пане свату! Ой як ся маєш, як живеш?"' (І. Котляревський), "--- також до слів передбачатися, намірятися: "`По обіді малося плоскінь брати"' (А. Головко); "`Скоро вже й весілля малось бути"' (Б. Грінченко).

\subsection{Мусити, бути повинним, мати щось зробити, належить, годиться, слід, варто, треба}

У повсякденному усному мовленні, ба навіть у художніх творах дієслово мусити витискує останнім часом інші, більш підхожі для того чи іншого випадку "--- дієслова. Кажуть, наприклад: "`Я мушу сьогодні прийти до вас поговорити про всяку всячину"', "--- коли тут краще було б сказати: "`Я маю сьогодні прийти до вас. .."' Чому саме так? А тому, що дієслово мусити вказує на крайній ступінь потреби ("`Татари мусили відступити назад, щоб не замочити капців"'. "--- М. Коцюбинський), а яка тут крайня потреба, коли хочуть говорити про всяку всячину! Інша річ, коли йдеться про щось серйозне, поважне, "--- тоді треба сказати: "`Я мушу до вас прийти в одній невідкладній справі"'.

Так само не на своєму місці стоїть форма дієслова мусити в реченні: "`Усі робітники мусять знати правила техніки безпеки"', "--- бо тут теж ідеться не про крайній ступінь потреби, а лише про обов'язок чи бажаність чогось. У таких випадках більше підходять слова належить, годиться, треба та інші або сполука бути повинним, яких і треба вживати: "`Усім робітникам належить (годиться, слід, варто, треба) знати правила..."'

Якщо такої категоричності потреби чи обов'язку нема, тоді треба користуватись висловом із дієсловом мати: "`Підвода мала приїхати до Кам'яного вночі"' (І. Нечуй-Левицький); "`Ось слухайте, щось маю вам сказать"' (Є. Гребінка).

\subsection{Haгaдyвaти, скидатися, бути схожим, бути подібним}

Великого навантаження часом надають молоді письменники й журналісти дієслову нагадувати, поширюючи його значеннєві функції: "`Низенький, білобровий, з невеликим, як кулачок, обличчям, Ілько Голубчик нагадував тепер настовбурченого горобця"'; "`В цей час скеля нагадує давню, як дума, вежу"';"`Видзвонювала по камінню вода, нагадуючи дзвінкий дитячий лемент"'.

Наша класика й народне мовлення вживали дієслова нагадувати тільки в розумінні "`відтворювати в пам'яті"', а не "`створювати в уяві образ"', як це зроблено в наведених сучасних фразах: "`Смерті сподіваюсь, а ридаю, мов дитина, як я нагадаю Катерину"' (Т. Шевченко); "`Нагадаєш же мені, щоб я не забула, що мати веліли"' (Словник Б. Грінченка). Якщо треба було висловитися, що зовнішній вигляд чогось створює в уяві певний образ, тоді українські класики й народне мовлення шукали інших слів: "`На вершині й ворона скидається на орла"' (приказка); "`А дитяточко, нівроку йому, гарненьке; на неї трохи скинулося, а трохи на батька"' (Панас Мирний); "`Вона була схожа на Нимидору"' (І. Нечуй-Левицький); "`Ой, як же ви подібні до мого покійного брата!"' (з живих уст).

З уваги до наших мовних традицій авторам наведених на початку фраз треба було написати: "`Ілько Голубчик був тепер подібний до настовбурченого горобця"';"`Скеля скидається на давню, як дума, вежу"'; "`Видзвонювала по камінню вода, подібна (чи схожа) на дзвінкий дитячий лемент"' (або: "`Подібно до дзвінкого дитячого лементу, видзвонювала по камінню вода"').

\subsection{Нервувати й нервуватися}

Дуже часто, надто в деяких південних говорах, уживають слова нервувати в невластивому йому значенні: "`Він цілий день нервує й ніяк не може заспокоїтися"'. Нервувати людину може хтось інший, а не вона саму себе: "`Особливо це чомусь нервувало, непокоїло Никанора"' (І. Ле). Коли треба висловитися, що людина перебуває в збудженому, нервовому стані, тоді слід послугуватись дієсловом нервуватися: "`Руднєв щогодини запитував Ковпака про хід роботи і, одержуючи невтішні відповіді, нервувався"' (П. Воронько).

\subsection{Носити ім'я, зватися, мати назву}

"`Ця вулиця носить ім'я Кобзаря"'; "`Театр заслужено носить славне ім'я корифея української сцени"', "--- чуємо часто в промовах і читаємо в газетних статтях.

Дієслово носити має в українській мові точно визначений зміст: "`Ненагодоване і босе сорочку до зносу носить"' (Т. Шевченко); вживають його також у переносному значенні, в образних висловах, де мовиться про рух, дію: "`Таки явивсь! Де тебе носило так довго?"' (Леся Українка); кажуть і про коней: "`Мене коні не раз носили"' (Словник Б. Грінченка), "--- або в розумінні "`підіймати"', відповідно до російського слова вздымать: "`Кашель носив його груди"' (І. Франко). Але це дієслово в українській мові не повязують із речами нерухомими, які не можуть щось нести. Коли говориться про найменування вулиці чи якогось закладу, тоді вживають дієслова зватись або мати назву. "`На нашому заводі, що зветься "`Світлий шлях"', вона одна працює на чотирьох станках"' (Г. Бойко); "`Ця вулиця має назву Першого травня"' (з живих уст).

\subsection{Обеззброїти, роззброїти, озброїти}

За аналогією до книжного творення дієслів із префіксом обез- "--- обездолити, обезкровити, обезсилити, oбeзчестити "--- поряд із природними знедолити, знекровити, збeзчecтити "--- змодельовано дієслово обеззброїти: "`Решта банди перейшла кордон, де її обеззброїли й інтернували"'. Але яка потреба в цьому паралельному слові, що за значенням нічим не відрізняється від дієслова роззброїти? Хіба погано передає той самий зміст це дієслово, приміром, у фразах:"`Міліція нагнала басмачів у Кзил-Су, дев'ять чоловік роззброїла"' (І. Ле); "`Його роззброїла та непохитна впевненість, яка прозвучала в голосі бригадира"' (С. Журахович)?

Із префіксом о- є в українській мові дієслово озброювати, що має протилежне значення: "`Могутні були новгородські бояри та купці, не один полк могли озброїти, та ще й зброя яка!"' (А. Хижняк).

\subsection{Облюбувати й уподобати}

До паралельних дієслів з однаковим значенням належать дієслова облюбувати й уподобати: "`Він облюбував уже собі місце, щоб звідти все було видно"'(А. Шиян); "`А я тобі заспіваю другої, коли цеї не вподобав"' (П. Куліш); "`Не вподобав козак дівки, пішов до вдовиці"' (П. Чубинський). Зрідка можна натрапити на дієслово облюбувати в українській класичній літературі, зате в сучасній воно явно переважає над дієсловом уподобати й навіть витискує його. Чи є потреба в такому паралелізмі, чи збагачує це нашу мову? Певно, ні, бо, не маючи ніякої різниці між собою, такі паралельні слова стоять на заваді вточненню вислову, тим більше, що в українських діалектах є близьке до дієслова облюбувати "--- облюбuти, що має значення "`полюбити"', а не "`вибрати те, що сподобалось"': "`Я собі облюбив тебе ще змолоду"' (Народні пісні зі збірки Я. Головацького).

\subsection{Одягати й надівати, узувати й обувати}

Дієслова одягати й надівати "--- не зовсім тотожні, як то здається тим, хто каже: "`Одягни шапку"'; "`Дід одяг окуляри"'. Одягати можна одежу: сорочку, спідницю, пальто, кожух тощо ("`Степан сідлає коня, свого товариша, й жупан одягає"'. "--- Т. Шевченко; "`Одягли в нову одежину, як панночку"'. "--- Панас Мирний), "--- а шапку й окуляри надівають: "`Що це за дівчина? Де вона взялася в нашому селі? "--- думав молодий Джеря, надіваючи шапку і перекидаючи свитку через плече"' (І. Нечуй-Левицький); "`Надівши сині окуляри, він сів під грушею"' (І. Нечуй-Левицький). Узуття "--- чоботи, черевики, калоші тощо "--- взувають: "`Сніг рипів під Раїсиними ногами (калоші вона забула взути)"' (М. Коцюбинський); "`Він швиденько одягнув пальто, взув калоші"' (А. Шиян), "--- обувають: "`червоні чоботи обула"' (І. Котляревський).

\subsection{Питається, постає (виникає) питання, спитати б}

"`Збудували вони такий великий будинок, а питається "--- для кого, хто в нім жити буде?"' "--- читаємо в газеті, й одразу впадає в очі слово питається, недоречне тут у такій формі, ніби автор статті буквалістично переклав російську фразу "`а спрашивается "--- для кого"'.

Дієслово питатися в українській мові стоїть завжди в особовій формі: "`Посіяно, поорано, та й нікому жати, питається син матусі: "--- Що будем діяти?"' (народна пісня). У тих випадках, де мовиться. що виникає питання відповідно до російського безособового спрашивается, треба писати постає (виникає) питання: "`Після огляду виставки мимоволі постає те ж прикре питання, що виникає іноді після читання деяких романів та повістей..."' (О. Довженко), спитати б: "`Він усе мудрує над книжками, а спитати б: чи їстиме він із того хліб?"' (із живих уст).

Отож, у газетній фразі треба було написати: "`...а спитати б "--- для кого..."'

На жаль, ця помилка дуже часто трапляється в наших журналістів.

\subsection{Підозрівати, запідозрювати, гадки не мати, на думку не спадати}

Дієслова підозрівати, запідозрювати означають українською мовою "`припускати вчинення злочину чи якоїсь недоброї дії"': "`Підозріваю, що він "--- підкуплений"' (І. Франко); "`Пам'ятайте ж, спокійніш дивіться, щоб не запідозрили"' (Марко Вовчок).

У сучасній усній і писемній мові цим дієсловам надають невластивого значення: "`Він не запідозрював того, що його "`Світлана"'(моточовен) вже розвила найвищу швидкість"'. Тут нема кого чи чого запідозрювати в чомусь, а тому треба вдаватись до інших українських висловів: гадки не мати ("`Не журиться Катерина і гадки не має"'. "--- Т. Шевченко), на думку не спадати ( "`Мені й на думку не спадало, що вона вже все знає"'. "--- З живих уст).

\subsection{Повезти, пощастити, поталанити}

Дієслово повезти має свої синоніми пощастити ("`Може, на той рік пощастить мені зібрати більше матеріалу..."' "--- М. Коцюбинський; "`Якби тільки пощастило Артемові з хлопцями!"' "--- А. Головко), поталанити ("`Еге-ге! поталанило мені, "--- радіє старий"', "--- М. Коцюбинський). Останнім часом воно витискує ці синоніми: "`Дивись, як йому повезло: купив один квиток і виграв "`Ниву"'.

Основне значення дієслова повезти "--- "`почати переміщати що-небудь транспортним засобом"' ("`Порадились разом, і Прокіп повіз продавати пшеницю"'. "--- М. Коцюбинський). Чому б не залишити йому тільки це значення, а в інших випадках послугуватись дієсловами пощастити, поталанити: "`Дивись, як йому пощастило (поталанило): купив один квиток і виграв "`Ниву"'?

\subsection{Повстати (повставати) й постати (поставати)}

Дехто не розрізняє схожих слів повстати й постати, через те каже: "`Отоді передо мною повстала проблема "--- як мені жити в такому становищі далі?"'

Слова повставати, повстати означають "`підніматися (піднятися), вставати (встати) відразу кільком людям"': "`Повставали з-за столу, подякували хазяїнові"' (Панас Мирний), "`пробуджуватися (пробудитися) до активних дій"', "`учиняти (учинити) заколот, повстання"', "`діяти (подіяти) вороже до когось"': "`І соромно мені вам зізнаватися, що повстав я проти шлюбу"' (Ю. Яновський). Слова постати, поставати означають "`виникнути (виникати), утворитися (утворюватися)"': "`Силами ентузіастів-запоріжбудівців постала з руїн "`Теплоелектроцентраль"' (Остап Вишня); "`Ні, я покорити її не здолаю, ту пісню безумну, що з туги постала"' (Леся Українка).

З цього видно, що в першій помилковій фразі треба було сказати: "`Отоді передо мною постала проблема..."'

\subsection[Показувати (подавати) вигляд - давати взнаки, навзнаки не давати]{Показувати (подавати) вигляд "--- давати взнаки, навзнаки не давати}

Через незнання української фразеології дехто механічно переносить в українську мову російські вислови, надаючи їм нібито української зовнішності. Отак російські вислови показывать вид, нe показывать вида перекладають: "`Він показув вигляд, наче все розуміє"'; "`Вона й вигляду не подала, що образилася"'. Проте є давні українські вислови з цим значенням: давати взнаки (Словник Б. Грінченка); навзнаки не давати (Словник за редакцією А. Кримського). Отже, треба казати: "`Він дає взнаки, наче все розуміє"'; "`Вона й навзнаки нe дала, що образилась"'.

\subsection{Поширювати й розповсюджувати}

Дієслова поширювати й розповсюджувати часто плутають і ставлять їх не там, де слід: "`Із нового року в нас на тридцять примірників більше поширили журнал "`Жовтень"'; "`Досвід передовиків став швидко розповсюджуватися по всій області"' .

Дієслово поширювати означає "`збільшувати в обсязі, в масі чи просторі"': "`Хто відкриває прийдешність нашому почуттю, той поширює межі вічності нашій душі"' (Леся Українка); аналогічне значення має й зворотна форма цього дієслова "--- поширюватися: "`Мабуть, ніде доцільна думка, свіжа ініціатива не поширюється з такою блискавичною швидкістю, як на фронті"' (О. Гончар).

Дієслово розповсюджувати (розповсюджуватися) означає "`розподіляти (розподілятися) по багатьох місцях чи скрізь, але не суцільною масою, а окремими предметами з маси"': "`Зараз будемо вивчати, як бур'яни розповсюджують своє насіння"' (О. Донченко); "`Ми розповсюдили в нашому селі багато примірників Шевченкового "`Кобзаря"' (з живих уст).

Отже, в перших двох фразах треба було написати: "`на тридцять примірників більше розповсюдили журнал"', "`Досвід передовиків став швидко поширюватись"'.

\subsection{Почати (починати) й стати (ставати)}

Часто на письмі й в усному мовленні надуживають дієсловом почати (починати): "`Одержавши цю звістку, Галя почала плакати"'; "`Почувши це, він почав сміятися"', "--- хоч це дієслово має далеко вужчу сферу вживання, ніж відповідні слова в російській мові начать (начинать), де цілком природно звучать фрази: "`Получив зто известие, Галя начала плакать"'; "`Услышав это, он начал смеяться"'. В українській класичній літературі й фольклорі дієслово почати виступає тоді коли мовиться про початок якоїсь дії: "`Коли почав орать, так у сопілку не грать"' (М. Номис); "`А Настя вже шістнадцятий рочок починає"' (Марко Вовчок). Коли в фразі нема наголошення про початок дії, а мовиться про якусь дію взагалі чи про перехід від одної дії до другої, тоді наша класика й фольклор уживали дієслова стати: "`Стала вона до діброви учащати"' (Марко Вовчок); "`Ждала, ждала козаченька та й плакати стала"' (народна пісня); "`Ой став козак цар-зілля копати стала над ним зозуля кувати"' (народна пісня).

\subsection{Привести й призвести}

Дієслова привести й призвести "--- дуже подібні одне до одного, й, мабуть, тому трапляються помилки, коли дієслово привести виступає замість призвести: "`Ця задавнена хвороба привела до ускладнень і трагічного кінця"'.

Дієслово привести ставимо в його безпосередньому значенні: "`І справді: чому вона не йде? Ходімо силою її приведемо"' (Панас Мирний), "--- або в переносному значенні "--- "`породити"': "`Один у другого питаєм, нащо нас мати привела? Чи для добра? Чи то для зла?"' (Т .Шевченко), "--- чи в таких висловах, як привести до пам'яті, привести в рух, привести до рівноваги тощо. А коли мовиться про щось таке, що спричинилось до певних неґaтивних наслідків, тоді послугуються дієсловом призвести: "`Рана загоювалась, але виснаження і застуда призвели до захворювання на туберкульоз"' (С. Скляренко). Отож, у наведеній вище фразі треба було поставити дієслово призвести: "`задавнена хвороба призвела до ускладнень..."'.

\subsection[Приймати участь - брати участь, приймати пропозицію - ухвалювати пропозицію]{Приймати участь "--- брати участь, приймати пропозицію "--- ухвалювати пропозицію}

Недобре надруковано в одній районній газеті: "`У збиральній кампанії прийняли участь не тільки школярі, а й старі люди села"'. Тут треба було написати взяли участь, як і в інших аналогічних випадках: "`Чув Прохор, що Зінька брала участь у виставі"' (А. Шиян).

Дієслово приймати буде слушне там, де воно має значення "`одержувати, перебирати"' ("`Месники дужі приймуть мою зброю"'. "--- Леся Українка), "`брати"' ("`Ну, нема часу балакати, "--- приймай гроші"'. "--- Словник Б. Грінченка), "`зачислювати до установи, закладу, організації"' ("`Приймали там мене в селі до комсомольських лав"'. "--- М. Нагнибіда), "`давати комусь притулок, пригощати"' ("`Прийняв його Бородай на зиму за харч та одежу"'. "--- Панас Мирний), "`уважати за когось"' ("`То ви мене приймаєте за вітрогонку?"' "--- І. Нечуй-Левицький), "`забирати"' ("`Лаврін пpийняв драбину"'. "--- І. Нечуй-Левицький).

Негаразд буде по-українському сказати прийняти пропозицію; треба "--- схвалити пропозицію, якщо присутні на зборах поставились до запропонованого прихильно, й ухвалити пропозицію, якщо пропозиція стала резолюцією зборів. Узагалі, замість вислову прийняти постанову краще користуватись тільки дієсловом ухвалити або постановити: "`Учора на зборах ухвалили колгоспники відправити в Ленінград вагон кавунів та динь"' (О. Донченко).

\subsection{Присвоїти й надати}

У друкованих виданнях, а звідси й у живому мовленні трапляється дієслово присвоїти в невластивому йому значенні: "`Артистові присвоїли звання заслуженого артиста республіки"'.

Дієслово присвоїти має в українській мові два значення: "`привласнити"' ("`Такий захланний, він ще навіть за німців присвоїв собі Ротову ниву під лісом"'. "--- П. Козланюк) і "`прийняти до громади, товариства або визнати за свого"' ("`Ото ви присвоїли собі цигана, а він у вашому селі і краде коні"'. "--- Словник Б. Грінченка). Коли мовиться про те, що комусь дано звання, ордени чи якісь права, слід послугуватись дієсловом надати (надавати).

Відповідно до цього треба ставити похідний від дієслова надати дієприкметник наданий, а не присвоєний, який забарвлює фразу небажаним неґaтивним відтінком: "`Наданим високим званням треба пишатись і не зганьбити його недобрими вчинками"'. Дієслово присвоїти буде на своєму місці в такій фразі: "`Авантюрник самочинно присвоїв собі звання заслуженого артиста, підробивши документи, але його вчасно викрито й належно покарано"'.

\subsection{Продовжувати, продовжуватися, далі тривати}

Не тільки в сучасних публіцистичних творах, а навіть у белетристиці часто виступають слова продовжувати, продовжуватися: "`Він продовжує користуватися моєю допомогою, хоч міг би вже й обійтися без неї"'; "`Незважаючи на великі досягнення, він невтомно продовжує свої дослідження"'; "`Пошесть грипу продовжується"'; "`Наша робота успішно продовжується"'.

Дієслово продовжити (продовжувати) означає українською мовою "`зробити (робити) довшим, тривалішим"': "`Нехай бог віку продовжить"' (Ганна Барвінок);"`Продовжимо й тепер наше змагання"' (Ю. Яновський); відповідним є значення й у дієслова продовжитися (продовжуватися): "`Наша знов оновиться країна, наш народ продовжиться в роду"' (П. Тичина). До російських висловів продолжает noльзоваться, продолжает свои исследования в українській мові є свої звороти з прислівником далі й тим або іншим дієсловом: "`Він і далі користується моєю допомогою"', "`він невтомно провадить далі свої дослідження"' (або "`невтомно досліджує й далі"').

Для російського продолжаться український відповідник "--- тривати (відбуватися, точитися, йти) з прислівником далі або й без нього: "`Пошесть грипу триває далі"'; "`Наша робота успішно йде далі"'; "`Неспокій однак триває довго"' (Леся Українка); "`Життя точилось своєю чергою"' (М. Коцюбинський). Негаразд наприкінці частини оповідання чи статті, якщо їх мають друкувати в кількох номерах періодичного видання, писати: продовження буде, "--- слід, як завжди писалось: далі буде.

\subsection{Рахувати, рахуватися, числити, числитися, уважати}

Ще й досі трапляються такі вислови: "`Я рахую, що так робити не можна"'; "`З тим треба числитися"', "--- а в одній районній газеті було надруковано навіть таке: "`Доярка Петрушак стоїть у колгоспі на доброму рахунку"'. Усі ці вислови "--- неправильні, бо дієслова рахувати, рахуватися, числити, числитися та іменник рахунок "--- це тільки математичні поняття: "`А було колись так, що люди не знали, як рахувати час"' (М. Коцюбинський); "`Легше з ведмедем борюкатися, ніж із паном рахуватися"' (прислів'я); "`Бабуня шептала молитву, а я, приклякнувши і спираючись ліктями на її колінах, числила морщинки, що повкладалися над її очима"' (М. Коцюбинський); "`Раніше хоча хлопець і числився членом товариства "`Спартак"', проте спортом не особливо захоплювався..."' (О. Гончар). У деяких південно-західних говорах дієсловам числити, числитися надається значення "`уважати, сподіватися, покладатися"': "`Я задумав видавати місячник літературний... Я знаю твоє гарне перо, чи можу на тебе числити в тім ділі?"' (І. Франко); "`Тяжко з батьком не числитись, тяжко й матір... не любити"' (Н. Кобринська), "--- але сучасна українська літературна мова цього не допускає: "`Вона сподівалася, що Марина почне говорити перша, а дівчина все мовчала"' (В. Собко); "`Тепер я можу вам порадити не поспішати і не дуже покладатися на час"' (І. Кочерга); "`Уважайте, що я вам не давала руки"' (Леся Українка).

До дієслів рахувати, числити є ще в нашій мові синонім лічити ("`Де гроші лічать, там не пхайся"'. "--- М. Номис), від якого походять іменники лічба ("`Он бачиш поза зорями ще зорі... нема їм лічби"'. "--- Ганна Барвінок) і лічильник ("`У напруженій тиші чітко цокотіли лічильники кенотронного апарата"'. "--- Я. Баш) і прикметник лічильний (лічильна машина. "--- Українсько-російський словник АН УРСР).

Із цього випливає, що в перших фразах треба було написати так: "`Я вважаю"'; "`На це треба вважати"'; "`Про доярку Петрушак іде в колгоспі добра слава"' (або "`Доярка Петрушак має в колгоспі добру славу"').

\subsection{Розглагольствувати й просторікувати, просторiкати, патякати, теревенити, балабонити, талалaїти}

Дуже часто натрапляємо в газетних статтях на дієслово розглагольствувати: "`Тут треба не розглагольствувати про несприятливі умови, а й діло робити"'. Яка потреба в цьому важкому старослов'янізмі, коли є природні, зрозумілі українські слова просторікувати, просторікати: "`Годі просторікувати"' (М. Номис); "`Пишається, неначе пан, і просторікать заходився"' (Л. Глібов); "`Що мені вітер, що мені хвиля"', "--- добродушно просторікував Шандор"' (О. Гончар). Нема ніякої потреби, тим більше, що такі, не до речі вжиті, старослов'янізми віддаляють мову газети від живого мовлення народу, де напевно кажуть: "`Тут треба не просторікувати (або не патякати, не теревенити, не балабонити, не талалаїти) про несприятливі умови, а "--- діло робити"'.

\subsection{Розташуватися, розміститися, отаборитись, стояти, лeжaти}

Помилково думають ті, хто вважає, ніби українські слова розташуватися, розташований цілком відповідають російським расположиться, расположенный, і кажуть: "`Наш завод розташований неподалеку від залізниці"'; "`Місто Одеса розташоване на березі Чорного моря"'.

Дієслово розташуватись означає "`тимчасово розміститися, стати, отаборитися"'; до того ж воно стосується тільки людей, людського колективу, а не будівель, міст тощо: "`Біля села була невеличка станційка, де розташувався штаб полку"' (О. Досвітній); "`Що ти розташувався тут, як на базарі?"' (з живих уст). В інших випадках треба вдаватись до дієслів розміщати, розмістити ("`Він розстебнув портфель і вийняв кілька записних книжок, блокнотів і довгих аркушів паперу. Це все він розмістив на своїх колінах"'. "--- О. Іваненко), розміщатися, розміститися ("`Комсомольський клуб розмістився в колишньому будинку пана пристава"'. "--- А. Шиян), отаборитися ("`От цар і отаборився над морем"'. "--- Казка), стояти ("`Село Келеберда стоїть на лівому березі Дніпра"'. "--- Ю. Яновський), лежати ("`Перед ним лежав на десятки кілометрів рівний степ"'. "--- П. Панч).

Звичайно, у перших двох фразах треба було написати: "`Завод стоїть недалеко від залізниці"'; "`Місто Одеса лежить (чи розкинулось) на березі..."'.

\subsection{Співпадати й збігатися, сходитись, зійтись}

"`Моя точка зору не співпадає з думкою моїх колег"', "--- читаємо в одній дисертації, де науковий працівник забув або не знав, що дієслова співпадати нема в українській мові, це "--- калька з російського совпадать. Натомість у нашій мові є слова, що цілком відповідають значенням цього російського слова: збігатися ("`Найближчий розгляд показує, що погляди багатьох вчених різних країн на найважливіші проблеми, що хвилюють зараз людство, цілком збігаються"'. "--- З газет), сходитись ("`Дивувались трохи, що слова проповіді і вчинки батющині не зовсім сходяться якось"'. "--- М. Коцюбинський), зійтися ("`От бачиш, се випадок нещасливий, "--- він мовив навмання, не знав, що вигад зійдеться з правдою"'. "--- Леся Українка).

Цих слів і слід додержуватись, замість того щоб творити без усякої потреби нові недоладні слова на кшталт "`співпадати"'.

\subsection{Терпіти (потерпіти), страждати (постраждати), зазнавати (зазнати)}

Дієслову терпіти (потерпіти) надають іноді більшого функціонального значення, ніж те випливає з мовної традиції: "`Україна дуже потерпіла під час німецько-фашистської навали"'. А тим часом це дієслово означає лиш "`виявити терпіння протягом певного часу"': "`Поживемо ще, потерпимо ще за гріхи наші на сім світі"' (Г. Квітка-Основ'яненко); "`Потерпіть, мамо, ще трохи"' (Панас Мирний). Як відповідники до російського дієслова потерпеть у значенні "`зазнати болю, страждання, муки"' є такі слова в українській мові: страждати (постраждати) ("`Мій дорогий, коли б ти знав, як тяжко мені, що ти за мене постраждав"'. "--- Леся Українка), зазнавати (зазнати) ("`Наші діди зазнали біди, наші внуки зазнають муки"'. "--- М. Номис; "`Багато горя зазнала моя Саша, а тут іще я роблю їй боляче"'. "--- А. Шиян). Цих дієслів і треба додержуватись залежно від тексту: "`Україна дуже постраждала під час німецько-фашистської навали"'.

\subsection{Тиснути, муляти, мулити, трудити, душити, давити}

"`Тиснуть гостроносі чоботи останньої моди"', "--- читаємо в одному сучасному художньому творі. Але і, українська класика й народне мовлення засвідчують у дієслові тиснути інше значення: "`А сам же тисну ніж у жмені, "--- аж пальці заклякли"' (М. Коцюбинський); "`Троянці сильно наступали і тиснули своїх врагів"' (І. Котляревський); "`Свій своєму лиха не мислить: як побачить на сухому, то в болото тисне"' (М. Номис). Коли дошкуляє взуття, одяг тощо, тоді наша класика й народне мовлення вживають дієслова мулити (іноді муляти), трудити, душити, давити: "`І червоні чоботи мулять"' (М. Номис); "`Щось муляє під коліном"'(Ганна Барвінок); "`Старий дедалі все старів, горбатів; частіше жалівся: то те болить, то те трудить"' (Панас Мирний); "`Комір душить (давить) шию"' (Словник за редакцією А. Кримського). Отож, у фразі з сучасного художнього твору треба було написати: "`Мулять (муляють) гостроносі чоботи..."'

\subsection{Трапитися, статися, скоїтися, зчинитися, учинитися}

У сучасній художній літературі, а звідси в публіцистиці й діловій мові дієслово трапитись має тенденцію поширюватися, переходячи за свої значеннєві межі й поглинаючи інші дієслова. Кажуть і пишуть, наприклад: "`Учора з моїм братом трапилася біда "--- попав на вулиці під автомашину"', "--- хоч тут куди більше підходять: сталась, скоїлась, зчинилась, учинилась біда.

У нашій класичній літературі й живому народному мовленні дієслова траплятися, трапитися стоять звичайно тоді, коли хочуть висловити дію, неозначену в часі, коли щось відбувалося чи відбулось у дуже віддаленому часі: "`Наталці траплялись женихи"' (І. Котляревський); "`Трапляється, часом тихенько заплаче"' (Т. Шевченко); "`На віку, як на довгій ниві, всього трапляється: і кукіль, і пшениця"' (прислів'я).

Там, де якась подія, а надто якесь лихо відбулись не так давно, де вони мають виразніший щодо часу характер, "--- треба шукати інших підхожих слів: статися ("`Жінка занедужала. Не знаємо, що з нею й сталося"'. "--- Панас Мирний; "`Не так сталось, як гадалось"'. "--- Приповідка), скоїтися ("`Що там скоїлося вчора межи вами, що Олександра прибігла до нас, мов несамовита?"' "--- М. Коцюбинський), зчинитися ("`Тут гримнув залп, зчинилося таке, мов буря всіх крилом своїм торкнула"'. "--- П. Тичина), учинитися ("`Скажіть мені, будь ласка, що тут учинилося?"' "--- Панас Мирний).

\subsection{Улаштувати, залагодити, заладнати, поладнати, полагодити}

Таку саму тенденцію поширюватись і поглинати інші слова виявляє дієслово влаштувати, надто коли воно буває пов'язане в реченні з іменником справа: "`Коли влаштую всі справи, тоді й прийду додому"'. Дієслово влаштувати відповідає російському устроить: "`Стефан Потоцький часто влаштовував урочисті бенкети й полювання"' (З. Тулуб); "`Заремба влаштував її з допомогою Ковіньки в конторі депо"' (О. Донченко). А коли йдеться про справи, то краще користуватись дієсловами: залагодити ("`Мені байдуже, як він залагодить справу"'. "--- М. Коцюбинський), заладнати ("`Це треба заладнати, бо доки ви будете дурниці витівати, а я дивитися!"' "--- Переклад М. Рильського), поладнати ("`Ну, звісно, щодо грошових справ, то ми з Вами якось поладнаємо, коли я буду в Чернігові"'. "--- М. Коцюбинський), полагодити ("`Справу свою завтра полагодите, а тепер їдьте зі мною на весілля"'. "--- О. Маковей).

\subsection{Уявляти, являти, бути, уява, уявлення}

"`А що уявляє собою це явище "--- випадок чи закономірність?"' "--- іноді кажуть помилково, замість правильного: "`А що це за явище?"', "`А що являє собою (або становить) це явище?"'.

Уявляти собі щось може тільки людина внаслідок діяльності її мозку, яку ми називаємо уявою; а продуктом уяви є уявлення про щось чи про когось: "`Чудно, всі гострі хвилини в моїй уяві зв'язано з ніччю й дощем"' (Ю. Яновський); "`Димарі в моїй уяві встають, як привиди ласкаві..."' (В. Сосюра); "`Не мав Бородавка жодного уявлення про тактику і стратегію"' (З. Тулуб). Тому й кажемо: "`Наша уява не може ще охопити сьогодні всієї величі майбутніх міжпланетних польотів"', але: "`Мій дід не мав ніякого уявлення не то що про космічний корабель, а навіть про звичайний літак"'. Сказати "`Дід не мав уяви"' не можна, бо уява в нього була, тільки вона не створила уявлення про літак.

\subsection{Ходить, мова мовиться, мовитись, річ у тім, ітися (ідеться), у тім сила}

За польською мовою, подекуди, надто в південно-західних говорах України, кажуть: "`Тут ходить не о (про) волю, а о (про) мус"'. Нема потреби запозичати з інших мов слова, коли є свої, українські: мова мовиться ("`Батько промовив ті слова так спокійно, наче мова мовилася про когось іншого, а не про нього"', "--- І. Нечуй-Левицький), мовитись ("`Тут, бачите, мовиться ось про що"', -З живих уст), річ у тім ("`Не в тім річ, що в хаті піч, то біда, як нема"'. "--- М. Номис), ідеться ("`Тут ідеться, чи додому вернеться"'. "--- З живих уст), у тім сила ("`Не в тім сила, що кобила сива, а в тім, що не везе"'. "--- Приказка).

\subsection{Чекати, дожидати, ждати, сподіватися}

Дієслова чекати й дожидати, ждати є абсолютні синоніми, між ними нема ніякої значеннєвої різниці, тільки й того, що перше вживається переважно в говорах Правобережжя України, а Друге й третє "--- здебільшого в говорах Лівобережжя, але в літературній мові їх однаково широко вживають: "`Олександра давно вже зварила вечерю і чекала чоловіка"' (М. Коцюбинський); "`А мати спати не лягала, дочку вечерять дожидала"' (Т. Шевченко); "`Не на тебе ждать я буду"' (Леся Українка). Надарма не в міру ретельні працівники редакцій часом виправляють дієслово дожидати на чекати: в цьому нема ніякої потреби. А от між дієсловами чекати, дожидати, ждати й дієсловом сподіватися є деяка семантична різниця. Якщо візьмемо дві фрази: "`Я чекала на тебе"' і "`Я сподівалася, що ти прийдеш"', "--- то враз відчуємо певну відмінність у змісті. Якщо в першій мовиться лише про дожидання, то в другій, крім дожидання, вчувається ще й надія на прихід. У фразі "`Я не сподівалась нікого до себе в гості"' (Леся Українка) мовиться про те, що не покладалось надії на прихід гостей, а в фразі "`Я не чекала нікого до себе в гості"' відчувається, що прихід гостей, може, й був сподіваний, але до цього не готувались.
 
Пам'ятаючи про перевагу, яку надає українська мова дієслову й дієприслівникові над віддієслівним іменником, про що мовилось вище, слід уникати таких висловів із віддієслівними іменниками, як у чеканні, в сподіванні: "`Він простояв перед дверима в чеканні дві години"'; "`Я залишилася в сподіванні, що він таки повернеться"'. Такі фрази краще й природніше побудувати, користуючись дієприслівником: "`Він простояв перед дверима, чекаючи дві години"'; "`Я залишилася, сподіваючись на те, що він таки повернеться"'.